ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно побудовані прибудови до житлового будинку і господарської споруди: А"-1 - житлову прибудову до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,60 м.кв, Ж - сарай площею 6,10 м.кв, під Ж- погреб площею 4,86 м.кв - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року по справі №201/17171/17, як таке що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно побудовані прибудови до житлового будинку і господарські споруди: А"-1 - житлову прибудову до житлового будинку площею 20,30 м2, МС - мансардний поверх, площею 26,60 м2, Ж - сарай площею 6,10 м2, під Ж- погреб площею 4,86 м2.

У відзиві Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року по справі №201/17171/17 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт відмовити в повному обсязі та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року по справі №201/17171/17 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт залишити в силі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Домоволодіння отримане ним у спадщину від матері ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.07.1990р., посвідченим заступником старшого державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під № 1-3586. Окрім позивача, спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у рівних частках (а.с. 19).

З вищезазначеного Свідоцтві про спадщину вбачається, що спадкове майно складається з: житлового шлакобетонного будинку А-І, жилою площею 37,2 кв.м., прибудови а-І шлакобетонної з погребом шлакобетонним, сараю Б цегляного, убиральні В дощатої, огорожей №1-4, І. Будинок розташованих на земельній ділянці розміром 320 кв.м.

З метою реконструкції частини будинку (будівництва прибудови з мансардою і господарських споруд) ОСОБА_1 отримав містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального Управління Дніпропетровської міської ради (лист № 03/7838 від 10.05.2006р.) про можливість будівництво прибудови до житлового будинку, сараю, реконструкції житлових приміщень для приведення житла у відповідність вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», за умови отримання погодження із співвласником домоволодіння № 19 по пров. Чернівецькому (а.с. 21).

14.10.2010 року за заявою ОСОБА_1 узгоджено дозвіл про виконання реконструкції житлового будинку та будівництва господарських споруд (сараю) Головним землевпорядником Жовтневого району, Головним архітектором району, Державним санітарно-епідеміологічним наглядом, Самостійною державною пожежною частиною-1 ДМУГУМНС України в Дніпропетровській області (а.с. 23).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010р. зобов'язано виконавчий комітет Жовтневої районної у місті ради усунути перешкоди у здійсненні права по управлінню та володінню власністю шляхом розгляду питання про надання ОСОБА_1 дозволу на будівництво відповідно до проектної документації прибудови до житлового будинку А-1 у зазначеному вище домоволодінні без погодження даного питання із співвласником домоволодіння ОСОБА_6(а.с. 24).

Також цим рішенням встановлено, що згідно технічного паспорту від 30.08.1996р. домоволодіння складається з житлового будинку А-1 і господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 320 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта. Частка позивача (ОСОБА_1) складається з приміщень загальною площею 24,1 кв.м. в житловому будинку, яка в технічному паспорті позначена як квартира № 2, яка, в свою чергу, складається з 1-ї житлової кімнати площею 12,0 кв.м і кухні площею 6,8 кв.м з сінями площею 5,3 кв.м.

З метою реконструкції, інститутом «Дніпроагропроект» виготовлено проект на прибудову № 070044-1-ПЗ і ОСОБА_1 отримав погодження окремих служб району, але не зміг отримати погодження співвласника домоволодіння.

Земельна ділянка знаходиться у спільному з відповідачем ОСОБА_6 користуванні без визначення порядку цього користування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є визнання права власності на добудову і прибудову до будинку, споруди, що зроблені безпосередньо на земельній ділянці (не на весь будинок), тому суд керувався нормою ст. 376 ЦК України щодо здійснення самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом МУЮ від 07.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в МЮУ 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З матеріалів справи вбачається, що право власності спадкодавиці ОСОБА_8 на будинок було зареєстроване у встановленому на той час законом порядку.

У свідоцтві про право на спадщину зазначено, що будинок розташованій земельній ділянці 320 кв.м., належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності і свідоцтва про право на спадщину, виданих 15.03.1982 року Першою Дніпропетровською держнотаріальною конторою за реєстром № 3-734, 3-736, зареєстрованих в Дніпропетровському інвентарбюро 17.03.1982 року під № 106-1.

Правовідносини щодо виділення земельної ділянки і реєстрації права власності нерухомого майна, розташованого на ній, регулювалися за життя спадкодавиці нормами ЗК УРСР від 08.07.1970р., Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56.

Відповідно до ст. 20 ЗК УРСР від 08.07.1970 року встановлено, що відповідно до Основ земельного законодавства СРСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів УРСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Згідно із п. 1 розділу I Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР від 31.01.1966р. реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих.

За правилами п.п. 2, 3 розділу II Інструкції об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Якщо домоволодіння складається з двох або більше жилих будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, такі будинки з приналежними до них надвірними будівлями підлягають виділенню з складу домоволодінь, як самостійні, з закріпленням за кожним з них окремої земельної ділянки під окремим номером по вулиці, провулку, площі.

Відповідно до п. 9 розділу II Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.1952р. "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР".

Переліком правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (додаток № 1 до Інструкції), передбачалося наявність у заявника, серед іншого, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель або нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно із п. 13 розділу II Інструкції БТІ на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966р. втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56.

За правилами п.п. 4. Наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56 «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Переліком правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (Додаток N 1 до Правил) передбачав наявність рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва об'єкта і акт прийняття цього об'єкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5.4. Правил, БТІ на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, кому належить об'єкт, подає його органу державної виконавчої влади або місцевого самоврядування, який виносить рішення щодо видачі заявнику свідоцтва про право власності.

Таким чином, обов'язковою передумовою видачі свідоцтва про право власності на той час було відведення земельної ділянки або наявність акта про право власності на земельну ділянку для будівництва.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України судам потрібно з'ясовувати правовий режим земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок, будівлю, споруди.

Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Враховуючи, що у заповідачки ОСОБА_2 було зареєстровано права власності на будинок, ОСОБА_2 була користувачем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, з 1982р. по ІНФОРМАЦІЯ_1. (день її смерті).

Згідно із ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Разом із тим, відповідних документів про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва або договір про користування земельною ділянкою тощо, яка була надана спадкодавиці ОСОБА_8, ОСОБА_1 не надав до суду.

Отже, ОСОБА_1 не надано належних доказів прийняття спадкування права власності або право користування земельною ділянкою під будинком. Та не надано доказів того, що він сам набув право власності або користування земельною ділянкою.

Таким чином, не можливо визнати за ОСОБА_1 у порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не відведена йому для цієї мети і не надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 18.02.2011 року № 47 ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом прибудови до житлового будинку та будівництво сараю згідно проекту і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010 року.

Окрім того, рішенням було зобов'язано ОСОБА_1: 2.1. узгодити в установленому законом порядку робочу документацію на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом господарських споруд; 2.2. повідомити Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в 7-денний строк про початок проведення будівельних робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд; 2.3. укласти угоду на виконання робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд з організацією, яка має відповідну ліцензію з обов'язковим складанням актів на сховані роботи; 2.4. закінчену реконструкцією частину житлового будинку пред'явити державній комісії для прийняття її в експлуатацію (а.с. 25).

04.04.2011року на виконання п. 2.2. вказаного рішення ОСОБА_1 подав заяву до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області із доданим повідомленням про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл (а.с. 26, 27).

08.08.2016 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Департаменту і отримав відповідь № 1004-14/718 від 15.08.2016р., якою відмовлено у прийнятті до відома повідомлення про початок виконання підготовчих робіт було (а.с.28). Відмова мотивована тим, що з 12.03.2011р. втратив чинність Закон України «Про планування і забудову територій», яким визначався Порядок отримання дозволу на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт (ст.ст. 28-1, 29 Закону) і Порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (ст. 30-1 Закону).

Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 отримав у 2010 році містобудівельний висновок ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради, яким йому був наданий дозвіл на виконання реконструкції існуючої частини житлового будинку у 2011 році рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 18.02.2011 року № 47 (а.с. 21, 25).

Наявність цих документів свідчить про те, що реконструкція була розпочата ним у відповідності до вимог Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 року № 1699-III.

Однак, термін дії рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 18.02.2011 року, яким ОСОБА_1 дозволена реконструкція частини будинку і будівництво господарських споруд, становить три роки відповідно до п. 3 рішення, тобто термін дії дозволу сплив ще 18.02.2014 року.

Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Чернівецький, буд. 19, виготовлений інженером інвентаризації нерухомого майна ФОП ОСОБА_9 станом на 20.10.2017р. (а.с. 13 - 17).

При обстеженні виявлені самовільно збудовані споруди: А"- 1 - житлова прибудова до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,6 м.кв, Ж - сарай площею 6,10 м.кв, під Ж - погреб площею 4,86 м.кв. Та у технічному паспорті є відмітка про те, що цей об'єкт нерухомості підлягає введенню в експлуатацію.

З технічного паспорта вбачається, що споруди самовільно збудовані ОСОБА_1 у 2016 році, однак термін дії дозволу на реконструкцію і будівництво сплив ще у лютому 2014 році. Тобто, будівництво здійснювалося без дозволу (а.с.53).

За приписами ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного до 12.03.2011р., прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснювалося на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Одержання сертифіката здійснювалося за заявою замовника до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка надала дозвіл на виконання будівельних робіт, до якої додавалися: проектна документація на будівництво об'єкта, погоджена та затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об'єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, генпроектувальною організацією, замовником, страховою компанією (якщо об'єкт застрахований).

Проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не виконав рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 18.02.2011 року № 47.

Зокрема, не надав доказів того, що ним була узгоджена в установленому законом порядку робоча документація на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом господарських споруд не позивача (п. 2.1. рішення), укладена угода на виконання робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд з організацією, яка має відповідну ліцензію з обов'язковим складанням актів на сховані роботи (п. 2.3. рішення).

ОСОБА_1 лише на виконання п. 2.2. рішення надав повідомлення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про початок проведення будівельних робіт, де зазначив, що за словами заступника начальника ГлавАПУ Лимар В.І., проект розглянуто і узгоджено з районними службами.

З обгрунтування свої позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що вже після завершення реконструкції і будівництва він подав до Центру надання адміністративних послуг «Лівобережний» м. Дніпра декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об'єктів з незначними наслідками (СС1) по об'єкту: «Реконструкція садибного (індивідуального) житлового будинку», розташованого за адресою: 49000, м. Дніпро, пров. Чернівецький, буд. 19 .

Проте, листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № ДП60 від 01.11.2017 року відмовлено у введенні в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів і повернуто декларацію (а.с. 29).

Управління Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР повернуло вказаний документ на доопрацювання, оскільки відсутня повнота даних у декларації, яка унеможливлює внесення даних щодо її реєстрації до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а саме:п. 4 - не зазначена інформація про відповідальну особу інженера з технічного нагляду; п. 6, 9 - не заповнено; п. 8 - в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не значиться проектувальник, якого зазначив позивач; п. 11 - лист Департаменту ДАБІ у Дніпропетровської області не дає право на виконання будівельних робіт.

Повідомлено, що на підставі інформації ДАБІ у Дніпропетровській області ОСОБА_1 було відмовлено у прийняті повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР у листі від 01.11.2017 року №ДП 60 зазначено, що у разі приведення документу до чинного законодавства, ОСОБА_1 може звернутися повторно (а.с. 29).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області і Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР ОСОБА_1 до адміністративного суду не оскаржував.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що йому відмовлено у прийнятті в експлуатацію об'єкта лише у зв'язку із втратою чинності Закону України «Про планування і забудову території» з 12.03.2011року, судом першої інтанії павильно не враховано, оскільки дозволи на виконання підготовчих робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, і є чинними до завершення їх виконання або до реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно із п. 8 Розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, який набрав чинності 12.06.2011р., дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення будівництва об'єкта.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 05.08.1992р. до 09.04.2015р. індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; збудовані до 12.03.2011р. будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Порядок прийняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

Таким чином, Перехідними положеннями Закону дозволялося прийняття в експлуатацію об'єктів, де дозволи на виконання будівельних робіт отримані до набрання ним чинності цим Законом. Ці дозволи були чинними до завершення будівництва об'єкта.

Отже, Закон України «Про планування і забудову території» втратив чинність 12.03.2011р., дозвіл ОСОБА_1 був чинним до лютого 2014 року, але до цього часу він будівництво і реконструкцію не завершив і не скористався правом на подання декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а зробив це лише у жовтні 2017 року.

Окрім того, ОСОБА_1 не виконав рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 18.02.2011р. про надання робочої документації і укладення угоди на виконання робіт з реконструкції ані на момент втрати чинності ЗУ «Про планування і забудову території» (з 12.03.2011р.), ані до набрання чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (12.06.2011р.).

Із повідомленням про початок будівельних робіт ОСОБА_1 звернувся 04.04.2011року, але листом Інспекції № 31-84/1212 від 05.04.2011року йому було відмовлено у прийнятті її до відома. З матеріалів справи вбачається, що і цю відмову з 2011року і до звернення до суду цим позовом у 2017 року ОСОБА_1 не оскаржував.

Натомість, продовжив реконструкцію будинку і подав у жовтні 2017 року до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність об'єкта до експлуатації за новими правилами - відповіло до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Надання ОСОБА_1 до суду першої інтанції 08.05.2018року звіту про проведення технічного обстеження будинку АДРЕСА_1 не може бути підставою для задоволення позовних вимог у цій справі (а.с.76-98).

З долученими до цього звіту супровідними листами підтверджується, що копії цього звіту 08.05.2018р. були надіслані ДМР та УДАБК ДМР, які уповноважені наразі розглянути остаточно питання прийняття в експлуатацію самочинно побудований об'єктів (а.с. 99-100).

Отже,відмова Управління ДАБК ДМР надана не лише через відсутність дозволу на виконання будівельних робіт або повідомлення про початок виконання будівельних робіт, а й через те, що ОСОБА_1 не зазначена або невірно зазначена інформація, необхідна для реєстрації декларації і для подальшого введення в експлуатацію об'єкту будівництва у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції дійшов до правильного то обґрунтованого висновку, що позивачем не дотримані вимоги закону щодо порядку введення його в експлуатацію.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що скориставшись необізнаністю позивача суб'єкт владних повноважень зареєстрував заяву (повідомлення) датою після набрання чинності новим порядку виконання будівельних робіт, чим позбавив останнього здійснити введення об'єкту в експлуатацію в порядку передбаченому законодавству без порушень, колегія суддів ставиться критично, оскільки на підтвердження вищезазначених доводів апелянтам не надано жодних доказів, окрім того апелянт не звернувся до суду з позовом про захист своїх прав.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_11 необхідно залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича