КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Кравченко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання пункту 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року недійсним,

В С Т А Н О В И В :

14 жовтня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №500920065 від 05 листопада 2013 року в розмірі 21 829,45 грн., з яких: 13 176,01 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 161,65 грн. - заборгованість по процентам, 2 441,79 грн. - заборгованість за комісією, 6 050 грн. - штраф.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500920065 від 05 листопада 2013 року на суму 13 811 грн.

30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» відступило позивачу право грошової вимоги до відповідача.

10 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ у відповідності до умов якого, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги коштів до відповідача.

Відповідно до додатку №1-1 даного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача по кредитному договору №500920065 від 05 листопада 2013 року.

На виконання умов договору факторингу від 10 жовтня 2016 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» було направлено відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» по зазначеному договору.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.

Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань та перестав повертати наданий йому кредит у строки, передбачені договором.

У зв`язку з істотним порушенням умов кредитного договору,Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було направлено відповідачу повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних до бази персональних даних разом з вимогою про погашення загальної суми боргу.

Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором №500920065 від 05 листопада 2013 року.

Разом з тим, 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати п. 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року - недійсним і вирішити питання розподілу судових витрат.

Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовує тим, що відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил, затверджених постановою правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Тому п. 2.8. кредитного договору є нікчемним в силу закону. Нікчемні пункти кредитних договорів передбачають платежі за кредитним договором які споживачем не замовлялись та не є послугою у визнанні Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року позовні вимоги первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму боргу в розмірі 19 387,66 грн. та судові витрати в розмірі 1 600 грн.

В задоволенні інших вимог первісного позову - відмовлено.

Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним п. 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» ОСОБА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В задоволенні інших вимог зустрічного позову - відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що відповідач має непогашену заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором №500920065 від 05 листопада 2013 року у розмірі 21 829,45 грн., з яких: 13 176,01 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 2 603,44 грн. - заборгованість по процентам та комісією, 6 050 грн. - штраф, на підтвердження чого надається розрахунок заборгованості.

Як вбачається з кредитного договору, відповідно п. 2.8. договору встановлено сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом з 1 по 36 місяць користування кредитом - 2,40 % від суми кредиту, що у розрахунку заборгованості визначена у розмірі 2 441,79 грн.

Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому позивач за первісним позовом нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Тому позовні вимоги зустрічного позову в частині визнання недійсним п.2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», яким визначене зобов`язання з повернення інших платежів у розмірі комісійної винагороди за дії Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», підлягають задоволенню.

Даючи юридичну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №500920065 від 05 листопада 2013 року належним чином не виконує, але підлягає задоволенню вимога зустрічного позову про визнання недійсним п. 2.8. кредитного договору, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу заборгованість по договору в розмірі 21 829,45 - 2441,79 ( комісійна винагорода ) = 19 387,66 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 1 600 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 704,80 грн.

Позивачем за зустрічним позовом не надано належні та допустимі документи, в розумінні ст.ст. 137-138 ЦПК України, на підтвердження надання професійної правничої допомоги, а тому вимоги про стягнення коштів на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити нове судове рішенням про залишення цих вимог без задоволення.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 05 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №500920065 на суму 13 811 грн. з терміном дії до 06 листопада 2016 року ( а.с. 5 т. 1 ).

Відповідно до п. 2.2. вказаного правочину, процентна ставка за користуванням кредитом становить 12,99% річних.

Згідно до п. 2.8. кредитного договору, комісійна винагорода банку за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом становить 2,40% від суми кредиту.

Зап. 4. даного договору, позичальник зобов`язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користуванням ним та/або комісій, якщо сплата комісії передбачена розділом №1 цього договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором сплатити банку штраф в розмірі 50 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів ( включно ) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення триває п`ять і більше календарних днів, додатково до штрафу позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок допущення прострочення платежу.

Згідно до п. 2.5. зазначеного договору рахунок для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим договором: НОМЕР_1 у Публічному акціонерному товаристві «Альфа-Банк» ( там же ).

30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» право грошової вимоги до відповідача ( а.с. 18-19 т. 1 ).

10 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ.

Увідповідності до умов цього правочину, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги коштів до відповідача ( а.с. 21-23 т. 1 ).

За вказаним договором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» грошові кошти в розмірі 6 876 362,42 грн. ( а.с. 73 т. 2 ).

Відповідно до витягу з додатку №1-1 даного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача по кредитному договору №500920064 від 05 листопада 2013 року ( а.с. 25 т. 1 ).

На виконання умов договору факторингу від 10 жовтня 2016 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» було направлено відповідачу повідомленням про відступлення права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» по зазначеному договору та повідомлено про наявну заборгованість в розмірі 21 829,45 грн. ( а.с. 16 т. 1 ).

Однак, як зазначає позивач, ОСОБА_1 заборгованість не погасила, у зв`язку з чим, 14 жовтня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості ( а.с. 1-2, 37 т. 1 ).

Разом з тим, 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання п. 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року - недійсним ( а.с. 180-181 т. 1 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року позовні вимоги первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 задоволено частково з посиланням на обґрунтованість відповідних позовних вимог в задоволеній частині ( а.с. 31-37 т. 2 ).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму боргу в розмірі 19 387,66 грн. та судові витрати в розмірі 1 600 грн.

В задоволенні інших вимог первісного позову - відмовлено.

Визнано недійсним п. 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» ОСОБА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В задоволенні інших вимог зустрічного позову - відмовлено ( там же ).

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд другої інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду,вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином підтверджується наданими доказами, зокрема, кредитним договором №500920065 від 05 листопада 2013 року, розрахунком заборгованості, договором факторингу від 30 вересня 2014 року та додатковою угодою до нього від 08 грудня 2014 року, договором факторингу від 10 жовтня 2016 року, актом приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу від 10 жовтня 2016 року, повідомленнями від 19, 24 жовтня 2016 року ( а.с. 5, 15, 16, 17, 18-19, 20, 21-23, 24 т. 1 ).

Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладених між сторонами правочинів матеріали справи не містять і відповідач за первісним позовом їх не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції та не звернулася до суду про визнання їх недійсними в повному об`ємі.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, укладені між сторонами правочини є правомірними відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними в повній мірі.

Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування заборгованості за вказаним правочином і таких не надала відповідач до суду апеляційної інстанції.

Щодо наявних в матеріалах справи квитанції про сплату заборгованості на рахунок № НОМЕР_1 , що передбачено умовами договору, а саме: від 05 грудня 2013 року, 05 січня, 10 березня та 30 червня 2014 року на суму по 800 грн. кожна, від 11 червня 2016 року на суму 220 грн., від 14 червня 2016 року на суму 4 120 грн., від 06 липня 2016 року на суму 2 000 грн., від 07 липня 2016 року на суму 520 грн., від 25 липня 2016 року на суму 500 грн., від 06 серпня 2016 року на суму 800 грн., від 16 та 18 серпня 2016 року на суму по 200 грн. кожна, від 26 серпня 2014 року на суму 690 грн., від 02 вересня та 06 жовтня 2016 року на суму по 500 грн. кожна ( а.с. 64, 65, 66, 67 т. 1 ), то зазначені платежі були враховані при визначенні заборгованості, що підтверджується самим розрахунком заборгованості ( а.с. 15 т. 1 ).

Зазначені квитанції долучені в оригіналі апеляційним судом під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення ( а.с. 99-113 т. 2 ).

З приводу решти квитанцій, а саме: від 01 листопада 2013 року на суму 710 грн., від 06 серпня 2013 року на суму 760 грн., 12 серпня 2013 року на суму 260 грн., від 09 вересня 2013 року на суму 690 грн., від 27 вересня 2013 року на суму 550 грн., від 15 травня 2013 року на суму 400 грн., від 23 травня 2013 року на суму 530 грн., від 11 липня 2013 року на суму 760 грн., від 17 червня 2013 року на суму 790 грн., від 28 січня 2013 року на суму 700 грн., від 13 лютого 2013 року на суму 280 грн., від 15 березня 2013 року на суму 790 грн., від 17 квітня 2013 року на суму 750 грн. ( а.с. 67, 68, 69, 70 т. 1 ), то зазначені платежі були здійсненні на інші розрахункові рахунки і,на переконання апеляційного суду тав силу умов правочину, не свідчать про виконання своїх зобов`язань за даним кредитним договором ОСОБА_1.

Окрім цього, їх оригіналів так і не було надано на вимогу апеляційного суду, що свідчить про їх недостовірність, як доказу, відповідно до ст. 79 ЦПК України.

А тому, за положеннями правочину відповідач за первісним позовом має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за неналежне виконання умов кредитного договору.

Окрім цього, з врахуванням часткового задоволення зустрічного позову, місцевим судом обґрунтовано виключено з загального розміру заборгованості заборгованість по комісії в розмірі 2 441,79 грн.

При цьому, законність та обгрунтованість судового рішення, в частині часткового задоволення зустрічного позову щодо визнання недійсним п. 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» ОСОБА_1 , сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки ним ( судом ) не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в цій частині, та неправильного застосування норм матеріального права.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 204, 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 10, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення в частині, що оскаржується апелянтом.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення в названій частині, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 15, 16, 1082 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що нею не визнається факт отримання кредитних коштів в розмірі 13 176,01 грн., вона отримала кредит лише в розмірі 6 013,36 грн. та в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості з врахуванням кредиту в розмірі 6 013,36 грн., судом не встановлено підставу для нарахування штрафних санкцій, факту набуття позивачем за первісним позовом права на звернення з цим позовом не встановлено, вона не отримала письмових повідомлень про відступлення права грошової вимоги, суд першої інстанції не виклав оцінки жодним з перелічених доводів апелянта, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Суд другої інстанції також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи жвідзиву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на апеляційну скаргу ( а.с. 67-70 т. 2 ), зокрема, про те, що апелянтомотримано кредит в розмірі 13 811 грн. шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за іншим кредитним договором в розмірі 7 797,64 грн. та для інших потреб в розмірі 6 013,36 грн., всі платежі були враховані при визначенні розміру заборгованості, стягнення пені, штрафу передбачено умовами договору, право на звернення з даним позовом підтверджується договором факторингу, боржник, який не отримав повідомлення про передачу прав вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, спростовують зазначені доводи апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд відповідно до ст. 127 ЦПК України вважає за необхідне частково задовольнити подане клопотання про поновлення строку для подачі відзиву, що встановлений ухвалою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2019 року ( а.с. 56-57 т. 2 ), та продовжити строк для його ( відзиву ) подачі, оскільки товариство не мало можливості своєчасно його подати ( а.с. 64 т. 2 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення в оскаржуваній частині апелянтом, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5,10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання пункту 2.8. кредитного договору №500920065 від 05 листопада 2013 року недійсним - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко