ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7087/19 Справа № 215/750/19 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Криворізької міської ради на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 22 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 12 000 гривень за попереднім договором оренди, в обґрунтування якого зазначила, що 20.11.2018 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір оренди нерухомого майна, а саме - нежитлової будівлі адміністративно - виробничого комплексу у АДРЕСА_1 .

Згідно умов зазначеного договору вона, з метою забезпечення укладання основного договору купівлі - продажу, передала відповідачу попередню оплату в розмірі 6000 гривень. За умовами попереднього договору, відповідач зобов`язався в строк до 20 грудня 2018 року надати їй правоустановчі документи на об`єкт оренди.

Після закінчення строку дії договору, позивач звернулася до відповідача з вимогою про надання відповідних документів та укладання основного договору. Із наданих відповідачем правоустановчих документів на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , вбачається, що він є власником лише прибудованих майстерень, позначених літерами «А-2», «А?-1», «А?-1», загальною площею 465,4 кв.м. відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 17.03.2011 року, серії НОМЕР_1, яке видане виконавчим комітетом Криворізької міської ради, тоді як в договорі, крім зазначених об`єктів, також вказані будівлі адміністративно - побутового корпусу під літерами Б-1, Б?-1, Б-2 загальною площею 416,3 кв.м., що в подальшому унеможливлює укладання основного договору, тому як відповідно до ст.761 ЦК України, право передання у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

На підставі наведеного вище, у зв`язку з порушенням відповідачем п.8 попереднього Договору, яке виражено в ухиленні останнього від укладання основного договору оренди у строк не пізніше 20 грудня 2018 року, яким на відповідача покладено обов`язок по поверненню передоплати та додаткової сплати грошових коштів у розмірі гарантійної суми, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 12000 гривень.

28 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2011 року, він є власником нежитлової будівлі офісу з прибудованими майстернями під літерою «А-2», «А?-1», «А?-1», загальною площею 465,4 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 .

15 березня 2016 року між ним та Криворізькою міською радою укладено Договір оренди земельної ділянки за № 2016049 розміром 0,1220 га. для реконструкції нежитлової будівлі рекламного бюро з прибудовами майстерень під адміністративно - виробничий комплекс по АДРЕСА_1 .

Відповідно до містобудівного розрахунку територія розміщення об`єкта знаходиться за межами зон охорони пам`яток культури та зон охорони культурного шару, придатна для будівництва та реконструкції. Реконструкція нежитлової будівлі офісу рекламного бюро за прибудовами майстерень та будівлі адміністративно-побутового корпусу Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , проведене з урахуванням усіх зазначених умов та обмежень, та відповідно до висновку в цілому відповідає вимогам ДБН В2.2-28:2010 «Будівлі адміністративного та побутового призначення», «СНіП 2.11.01.-85* «Складські будівлі», ДБН В.2.2-9-2009 «Громадські будівлі та споруди». Технічний стан будівельних конструкцій дозволяє його експлуатацію за призначенням.

Оскільки вказане будівництво не порушує прав інших власників та землекористувачів, проведено на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети, відповідає технічним нормам, згідно технічного висновку, ОСОБА_2 , відповідно до ч.3-5 ст.376 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на адміністративно - виробничий комплекс з виготовлення металевих інформаційно-візуальних елементів та інших металевих рекламних конструкцій, що складається з нежитлової будівлі адміністративно-виробничого комплексу «А-2», «А?-1», «А?-1» загальною площею 465,4 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового комплексу Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2019 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором оренди.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2», «А?-1», «А?-1», загальною площею 465,40 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового корпусу будівля Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., самочинно зведені за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі зустрічного позову по справі, а саме 1250 грн, згідно квитанції № МВ_АВ250988ТОА_6034892 від 27.02.2019р. у касу відділення «Центр обслуговування клієнтів» м. Кривий Ріг АТ «Акцент-Банк» за адресою: м. Кривий Ріг вул. Героїв АТО, 35, прим. 54.

Додатковим рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2019 року доповнено резолютивну частину рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2019 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на адміністративно-виробничий комплекс з виготовлення металевих інформаційно-візуальних елементів та інших металевих рекламних конструкцій, що складається з нежитлової будівлі адміністративно-виробничого корпусу літ. «А-2», «А?-1», «А?-1», загальною площею 465,40 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового корпусу літ. Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Криворізька міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, посилаючись на те, що судом не взято до уваги, що земельна ділянка не була виділена в користування позивачу для забудови, тому в даному випадку порушено інтереси власника земельної ділянки - Криворізької міської ради щодо користування, розпорядження, володіння земельною ділянкою під спірним нерухомим майном та інтереси Державної архітектурно-будівельної інспекції України, як органу контролю, який уповноважений на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. При цьому Криворізька міська рада, як власник самовільно забудованої земельної ділянки, не залучена до участі у справі. Судом порушено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, нерухоме майно не введено в експлуатацію, дозвільні документи відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором оренди, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач за основним позовом ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2011 року є власником нежитлової будівлі офісу рекламного бюро з прибудованими майстернями під літерою «А-2», «А?-1», «А?-1» загальною площею 465,4 кв.м., замощення І, огорожі №1, №5, ворота №2, №3, хвіртка №4, розташованої у АДРЕСА_1 . (а.с.48).

20.11.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір оренди нерухомого майна, а саме - адміністративно - виробничого комплексу з виготовлення металевих інформаційно-візуальних елементів та інших металевих рекламних конструкцій, що складається з нежитлової будівлі адміністративно-виробничого комплексу «А-2», «А?-1», «А?-1» загальною площею 465,4 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового комплексу Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .

Згідно умов зазначеного договору ОСОБА_1 , з метою забезпечення укладання основного договору оренди, передала відповідачу попередню оплату в розмірі 6000 гривень.

За умовами попереднього договору, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався в строк до 20 грудня 2018 року надати ОСОБА_1 правоустановчі документи на об`єкт оренди, необхідні для підписання основного Договору, однак умови попереднього договору оренди майна не виконав.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно технічного висновку № 112/18-ОСК, реконструйовані нежитлові будівлі адміністративно - побутового корпусу під літерами «А-2», «А?-1», «А?-1» загальною площею 465,40 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового корпусу будівля Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., відповідають вимогам державних будівельних норм і правил, придатні для експлуатації. Вказане будівництво не порушує прав інших власників та землекористувачів, проведено на земельній ділянці, яка відводилася для цієї мети, відповідно до договору оренди земельної ділянки та відповідає технічним нормам, згідно технічного висновку.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, не відповідає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з частинами першою та другою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, спірне нерухоме майно, а саме: адміністративно-виробничий комплекс з виготовлення металевих інформаційно-візуальних елементів та інших металевих рекламних конструкцій, що складається з нежитлової будівлі адміністративно-виробничого корпусу літ. «А-2», «А?-1», «А?-1», загальною площею 465,40 кв.м. та будівлі адміністративно - побутового корпусу літ. Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на яке оскаржуваним рішенням суду визнано право власності, побудовано на земельній ділянці, яка належить Криворізькій міській раді, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки № 2016049 від 15 березня 2016 року, укладеного ОСОБА_2 з Криворізькою міською радою (а.с.38-34).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Криворізька міська рада, як власник земельної ділянки, не надавала згоди на будівництво, зокрема будівлі адміністративно - побутового корпусу літ. Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м. на належній їй земельній ділянці, яку орендував ОСОБА_2 до 2021 року.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно положення ч.2,3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Згідно статті 7 Закону України «Про основи містобудування», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

З огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження законності будівництва, доказів наявності у ОСОБА_2 права здійснення будівельних робіт на відповідній земельній ділянці, зокрема будівлі адміністративно - побутового корпусу літ. Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., рошташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та відсутність факту виділу земельної ділянки під уже збудоване вказане нерухоме майно, колегія суддів вважає порушеними права Криворізької міської ради та не може погодитися із висновками суду першої інстанції, який визнав за позивачем по зустрічному позову право власності на самочинно збудоване майно, зокрема права власності на будівлю адміністративно - побутового корпусу літ. Б-1, Б?-1, Б-2, загальною площею 416,3 кв.м., рошташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка належить Криворізькій міській раді.

При цьому колегія суддів вважає зайвим визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю офісу рекламного бюро з прибудованими майстернями під літерою «А-2», «А?-1», «А?-1» загальною площею 465,4 кв.м., замощення І, огорожі №1, №5, ворота №2, №3, хвіртка №4, розташованої у АДРЕСА_1 , оскільки, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2011 року, ОСОБА_2 є власником вище зазначеного майна (а.с.48), та відповідно до договору оренди земельної ділянки № 2016049 від 15 березня 2016 року, укладеного ОСОБА_2 з Криворізькою міською радою, позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку площею 0,122, га для реконструкції нежитлової будівлі офісу рекламного бюро з прибудовами майстерень під адміністративно-виробничий комплекс з виготовлення металевих інформаційно-візуальних елементів та інших металевих рекламних конструкцій (29-40).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та додаткове рішення, яким доповнено рішення суду першої інстанції, ухвалені із порушенням вимог процесуального та матеріального права, тому вказане рішення та додаткове рішення підлягають скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , на підставі положення п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою Криворізькою міською радою сплачено судовий збір у розмірі 3750 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383,386 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької міської ради - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2019 року та додаткове рішення рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2019 рокускасувати в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власностіта ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради судовий збір в розмірі 3750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) гривен.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: