Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 372/3729/15-ц

провадження № 61-5871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_2, Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича - Фіногєєва Володимира Михайловича, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року у складі судді Потабенко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Лівінського С. В., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Національний банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримала 55 000 доларів США та зобов'язувалася належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 19 червня 2027 року, а також сплачувати за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідачка поручилася перед позивачем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у тому числі і за кредитним договором від 20 червня 2008 року.

У зв'язку з тим, що позичальник належним чином не виконує умови кредитного договору, про що неодноразово ПАТ «Дельта Банк» його повідомляло, у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про необхідність виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 714 848,69 грн, з яких тіло кредиту - 663 173,99 грн, відсотки - 51 674,71 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 714 848,69 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки термін дії поруки не встановлений, а позивач не пред'явив до поручителя вимог про виконання зобов'язання за кредитом протягом шести місяців з часу виникнення у нього права на таку вимогу, дія поруки відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України припинилася.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов договору поруки відповідач зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором від 20 червня 2008 року № 2626/0608/71-010 строком до 19 червня 2027 року. Таким чином, сторони, керуючись умовами частини четвертої статті 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. Враховуючи, що договором поруки встановлено строк його дії, обчислення перебігу строку для припинення поруки з моменту здійсненя прострочки у платежах є помилковим, а тому порука є такою, що не припинилася.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти її доводів та вважала, що наведені заявником аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Судами застосовані норми, які регулюють правовідносини сторін, зокрема частину четверту статті 559 ЦК України, якою встановлено припинення поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Встановивши, що позивач звернувся до поручителя з вимогою після спливу шести місяців з моменту її виникнення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для солідарного обов'язку поручителя відповідати за зобов'язанням позичальника.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Національний банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 372/3729/15-ц передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2626/0608/71-010, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 55 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язувалася прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 19 червня 2027 року, а також сплатити плату за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 2626/0608/71-010-Р-1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_2

09 вересня 2009 року відповідач ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1» відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, актовий запис № 84.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 714 848,69 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 663 173,99 грн, заборгованості за відсотками в сумі 51 674,71 грн.

27 серпня 2015 року на адресу відповідача ПАТ «Дельта Банк» направив досудову вимогу. Цим листом боржника повідомлено про те, що станом на 28 липня 2015 року в нього наявна заборгованість в сумі 32 401,40 доларів США, та попереджено, що у випадку незадоволення претензії банк буде змушений захищати свої справа шляхом звернення до суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вирішуючи питання припинення поруки залежно від обставин, передбачених положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року в справі

№ 6-53цс14 висловив правовий висновок, який полягає в наступному.

Положеннями статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; та протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень зазначеної статті слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З такою позицією Верховного Суду України, а також з аналогічними його висновками, викладеними у постановах від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16 та інших, погодилася Велика Палата Верховного Суду (постанова від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, провадження № 14-145цс18), зазначивши про відсутність правових підстав для відступлення від неї.

Водночас, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У пункті 3.1 кредитного договору сторони погодили, що погашення кредитної заборгованості здійснюється з 01 до 10 число кожного календарного місяця.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже у разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та розглядаючи справу в апеляційному порядку, не перевірив наявність кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя з урахуванням строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням; не звернув увагу на те, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи, що апеляційний суд не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та перевірив належним чином вищевикладене, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» КадироваВладислава Володимировича - Фіногєєва Володимира Михайловича, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк