Справа № 161/9878/19 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/1110/19 Категорія: 1 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Здрилюк О.І., Киці С.І.,

секретар с/з - Савчук О.В.,

з участю:

заявника - ОСОБА_1 ,

представника державної виконавчої служби - Павлович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 27 травня 2019 року та просив суд скасувати постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору як незаконну.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року у даній справі провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали із-за порушення судом норм процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, державний виконавець апеляційну скаргу заперечила і просила скаргу залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заявника слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Із матеріалів справи убачається, що постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 27 травня 2019 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1789,39 грн (а.с.4).

Боржник ОСОБА_1 звернувся в суд у порядку цивільного судочинства із скаргою на постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Суд першої інстанції своєю ухвалою закрив провадження у даній справі з тих підстав, що розгляд скарги на постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони зроблені з дотриманням вимог закону.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Стаття 125 Конституції України передбачає, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішення суду (пункт 9 частини 3 статті 129 Конституції України).

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Згідно з частиною 5 частини 3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон») постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремим виконавчими документами.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина 1, 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17 Закону постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведення виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц , від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16.

Як убачається із матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 оскаржив до суду в порядку цивільного судочинства постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, хоча за положеннями Закону України «Про виконавче провадження» розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про закриття провадження в даній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді