ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/656/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Івахненко О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіХрапко В.Д., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Мінька Сергія Костянтиновича на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 (ухвалене у залі судових засідань Чигиринського районного суду о 10 год. 00 хв., повний текст складено 24.09.2019, суддя в суді першої інстанції Івахненко О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в :

28.06.2019 ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Мінька Сергія Костянтиновича, звернулась до суду з даним позовом, яким просила після збільшення позовних вимог встановити факт спільного проживання сторін у справі з серпня 1998 року по 23.02.2008 однією сім`єю без укладення шлюбу, встановити, що будинок, придбаний внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету за адресою АДРЕСА_1 являється спільною сумісною власністю сторін у справі.

В обґрунтування заявлених вимог вказано на те, що з серпня 1998 року вона проживала разом з відповідачем в незареєстрованому шлюбі. Сторони разом вели спільне господарство, були поєднані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки як члени подружжя, спільні кошти використовували для вирішення потреб сім`ї.

З літа 1998 року по грудень 2002 року вони проживали разом в с. Іванівка Чигиринського району. 06.12.2000 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., за спільні кошти сторін було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на відповідача. Після придбання будинку сторони за допомогою батьків позивача провели капітальний ремонт в ньому, після чого перейшли туди жити.

23.02.2008 сторони уклали шлюб, який 18.01.2018 було розірвано рішенням Чигиринського районного суду від 15.12.2018.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що придбаний ними будинок є їх спільним сумісним майном, що й обумовило звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що їх не підтверджено доказами.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача 24.10.2019 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти рішення про задоволення позовних вимог у справі. Скаржник зазначає, що факт спільного проживання сторін у справі як подружжя без укладення шлюбу підтвердили свідки. До правовідносин сторін у справі слід застосовувати норми ЗУ «Про власність», а не КпШС України, на які помилково послався суд. Майно є спільним для сторін, якщо воно набуте за рахунок їх спільної праці, а інше не передбачено укладеною між ними угодою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить суд відхилити доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача та апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.2008 по 15.12.2018, що ними під сумнів не ставиться.

З договору купівлі-продажу від 06.12.2000, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., вбачається, що ОСОБА_2 (відповідач) придбав у ОСОБА_3 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

Місце проживання відповідача зареєстроване у цьому будинку з 09.12.2005, а позивач зареєструвалася у будинку з 18.03.2003, що вбачається з їх паспортних даних та виписки з домової книги (а.с.8-12).

Позивач у справі стверджує про те, що зазначений будинок сторони у справі придбали під час проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, отже це майно є їх спільною сумісною власністю.

Крім того, судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 10.04.2003 позивач до 10.04.2003 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Зазначене підтверджується також листом №993/16.21-04.3 від 03.07.2019 Чигиринського РВ ДРАЦС ГТУ юстиції у Черкаській області, відповідно до якого проведеною перевіркою виявлено актовий запис №178 про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , складений 03.11.1987 відділом ДРАЦС Верхньодніпровського РУЮ у Дніпропетровській області (реєстраційний номер в ДРАЦСГ НОМЕР_2 ), який розірвано 10.04.2003.

В свою чергу, відповідач до 18.01.2000 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 11.06.2019.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Оскільки спірні правовідносини виникли до 01.01.2004 (адже спірне майно було придбане 06.12.2000), то застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України).

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, КпШС України не передбачав права спільної власності для осіб, які проживали як подружжя без укладення шлюбу. Частина 1 статті 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Одночасно згідно роз`яснень п.12 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 ЗУ «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.ст. 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом ч.1 ст.17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 статті 112 ЦК УРСР передбачалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 01.01.2004 законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 ЗУ «Про власність», ст.22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п.1,2 ст.ст.17, 18 ЗУ «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 01.01.2004 під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція ВСУ щодо застосування ЗУ «Про власність», викладена в постановах від 25.12.2013 у справі №6-135цс13 та від 23.09.2015 у справі №6-1026цс15).

Отже у даному випадку стверджувати про те, що спірне майно (придбаний відповідачем у грудні 2000 року будинок) може бути спільним майном сторін у справі підстав немає, так як суду не було надано відповідного договору про спільну сумісну власність сторін на майно, як передбачено ст.ст.17, 18 ЗУ «Про власність».

Посилання позивача на докази, в обґрунтування наявності у неї прав щодо спірного майна апеляційний суд відхиляє, адже ці докази (наприклад показання свідків) спрямовані на доведення факту спільного проживання сторін, а не факту їх письмової домовленості про правовий режим їх спільного майна. Отже такі докази є неналежними, так як не стосуються предмету доказування у справі.

Зі змісту позовних вимог у справі та доводів скаржника слідує, що метою встановлення юридичного факту проживання сторін у справі однією сім`єю без укладення шлюбу є визнання права на спільне майно, набуте відповідачем у 2000 році.

Так як позовні вимоги про визнання права власності на майно є безпідставними, про що вказано вище, встановлювати вказаний юридичний факт потреби не має, адже мета його встановлення, визначена позивачем, досягнута не буде, її право захищене не буде, що не забезпечить дотримання вимог ч.1 ст.2 ЦПК України про завдання цивільного судочинства - захист прав, свобод та законних інтересів осіб, що звертаються до суду.

Крім того, встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю сторін у справі без укладення шлюбу у період до 01.01.2004 не має правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, оскільки майнові права та обов`язки у цей період часу породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

Одночасно ч.1 ст.25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить с. 62 чинного СК України.

У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам роз`яснено, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС України).

З висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові ВСУ від 08.11.2017, справа №6-1447цс17, слідує, що для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Однак у даній справі всупереч положень ч.1 ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обґрунтованість своїх вимог та заперечень, позивач, попри твердження про ремонт спірного майна за кошти її батьків, не надала доказів того, що вартість такого майна зросла, як і не довела здійснення його ремонту за її кошти.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, щомайно є спільним, якщо воно набуте за рахунок спільної праці осіб, а інше не передбачено укладеною між ними угодою, оскільки вони суперечать положенням ст.ст.17, 18 ЗУ «Про власність», які передбачають саме наявність письмової угоди про спільне майно, як обов`язкової підстави для виникнення у його власників спільної сумісної власності.

Також слід оцінити критично доводи скаржника про те, що до правовідносин сторін у справі слід застосовувати норми ЗУ «Про власність», а не КпШС України, на які помилково послався суд, адже суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права у цій справі до відповідних правовідносин, які вбачалися з наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 03.12. 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді