Дата документу 02.12.2019 Справа № 331/4218/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4218/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Смолка І.О.
Провадження №22-ц/807/3246/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кримська О.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року у справі за позовом кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року Кредитна спілка «Хортиця» ( дала КС « Хортиця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у якому зазначило, що 09.11.2012 року між Кредитною спілкою «Хортиця» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 88-12 за умовами якого позичальник ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 4 500 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 72 процентів річних зі строком користування кредитом з 09 листопада 2012 року по 09 листопада 2013 року. Згідно п. 6.3. та або 5.1.5, 8.6 Договору за прострочення позичальником строків боргу позичальник згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує Кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 185 процентів річних від простроченої суми.

Кредитна спілка «Хортиця» свої зобов`язання виконала та надала ОСОБА_1 кредит у сумі 4 500, 00 грн.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, на вимоги позивача не реагував. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2013 року по справі № 331/7849/13-ц за позовом Кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості стягнуто з відповідачів на користь позивача суму кредиту у розмірі 4 500,00 грн., проценти за користування кредитом за період з 09.11.2012 р. по 25.09.2013 р. у розмірі 2 519,29 грн., проценти згідно з п. 6.3 Договору кредиту к розмірі 4049,34 грн., а разом 11 068,63 грн. Зазначене рішення набрало законної сили, однак відповідач ні в добровільному, ні в примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової суми, покладеної на нього судовим рішення, в повному обсязі не виконав.

Проценти згідно з п. 6.3 Договору кредиту № 88-12 від 09.11.2012 року за прострочення позичальником строків сплати заборгованості за період з 26.09.2013 року по 17.06.2015 року складають 14 346,37 грн., інфляційні втрати складають 3 463,89 грн.

Посилаючись на викладене, Кредитна спілка «Хортиця» просила суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь проценти згідно з п. 6.3 Договору у розмірі 14 346,37 грн. та інфляційні втрат у розмірі 3463,89 грн., а разом 17 810,26 грн. та судові витрати 243,60 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2015 року позов Кредитної спілки «Хортиця» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Хортиця» проценти згідно з п. 6.3 Договору кредиту у розмірі 14 346,37 грн., інфляційні втрат у розмірі 3463,89 грн., а разом 17 810,26 грн. та судові витрати 243,60 грн.

29 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Не погоджуючись з заочним рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.07.2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що про наявність оскаржуваного рішення відповідачу стало відомо у липні 2019 року від державного виконавця, так само, як і про наявність рішення суду у справі № 331/7849/13-ц., оскільки ані повістки, ані рішення суду він не отримував. Вважає, що до участі у розгляді цієї справи у якості співвідповідача мав бути залучений ОСОБА_2 , який виступав поручителем при укладенні Договору № 88-12 від 09.11.2012 року та повністю виконав рішення суду від 06.12.2013 року по справі № 331/7849/13-ц, а з судового рішення слідує, що ці платежі, як і сам факт його виконання судом не враховано. Зазначає, що виконавче провадження, з виконання рішення суду у справі № 331/7849/13-ц закінчено у зв`язку з його повним фактичним виконанням, про що державний виконавець 26.01.2016 року виніс постанову. Вважає, що суд виніс рішення про стягнення грошових сум, за відсутності у справі доказів його невиконання та застосував до відповідача відповідальність у вигляді відсотків за несвоєчасне повернення, інфляційний витрат на всю суму боргу, не врахувавши, що цей борг вже було сплачено.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Кредитна спілка «Хортиця», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік" з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4500 грн. згідно з договором № 88-12 від 09.11.2012 року, проте, свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконав., тому рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2013 року по справі № 331/7849/13-цз за позовом Кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з Відповідачів на користь КС «Хортиця» стягнуто солідарно суму кредиту у розмірі 4 500,00 грн., проценти за користування кредитом за період з 09.11.2012 р. по 25.09.2013 р. у розмірі 2 519,29 грн., проценти згідно з п. 6.3 Договору кредиту к розмірі 4049,34 грн., а разом 11 068,63 грн. Зазначене рішення набрало законної сили, однак відповідач ні в добровільному, ні в примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової суми, покладеної на нього судовим рішення, в повному обсязі не виконав. Відповідно до п. 6.3 Договору кредиту № 88-12 від 09.11.2012 року за прострочення позичальником строків сплати, передбачених Графіком розрахунків (Додаток № 1 до цього Договору) та/або п. 5.1.5, 8.6 цього Договору, Позичальник згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує Кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 185 процентів річних від простроченої суми. Проценті згідно з п. 6.3 Договору кредиту за період з 26.09.2013 року по 17.06.20215 року складають 14 346,37 грн., інфляційні втрати складають 3 463,89 грн., що підтверджується розрахунком який додається до позову. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти, згідно з п. 6.3. Договору кредиту у розмірі 14 346,37 грн., інфляційні встати у розмірі 3463,89 грн.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Установлено, що 09.11.2012 року між Кредитною спілкою «Хортиця» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 88-12 (а.с.9-10).

Відповідач отримав від Позивача кредит у розмірі 4 500,00 грн. (а.с.12).

Згідно з п. 6.3. Договору за прострочення позичальником строків сплати, передбачених Графіком розрахунків (Додаток № 1 до цього Договору) та/або п. 5.1.5, 8.6 цього Договору, Позичальник згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує Кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 185 процентів річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку суми процентів згідно з п. 6.3 Договору кредиту сума боргу відповідача за період з 26.09.2013 року по 17.06.2015 року склала 14 346,37 грн. (а.. 4), розрахунку інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року заборгованість склала 3463,89 грн., а всього загальна сума боргу склала 17810.26 грн (14346.37+ 3463.89) (а.с.5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2013 року у справі № 331/7849/13-ц (а.с. 13) стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Хортиця» суму кредиту у розмірі 4500,00 грн., проценти за користування кредитом за період з 09.11.2012 року по 25.09.2013 року у розмірі 2519,29 грн., проценти згідно п. 6.3. договору кредиту у розмірі 4049,34 грн., а разом 11068,63 грн.

На примусовому виконанні в Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 03.02.2014 року перебувало виконавче провадження № 41826766 з примусового виконання рішення суду у справі 331/7849/13-ц. Постановою державного виконавця від 26.01.2016 року закінчено виконавче провадження № 41826766 у зв`язку з його повним фактичним виконанням рішення (а.с. 83).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення статей 526, 599, 625, 1047, 1050, 1054 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову Кредитної спілки « Хортиця».

Одним з доводів апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 повністю виконав рішення суду від 06.12.2013 року по справі № 331/7849/13-ц про стягнення боргу за Договором кредиту № 88-12 від 09.11.2012 року, що підтверджується постановою державного виконавця від 26.01.2016 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його повним фактичним виконанням.

Однак, зазначені доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, а також не знімають з відповідача відповідальність за прострочення виконання основного зобов`язання, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 6.3. Договору, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Як вбачається з розрахунку погашення боргу згідно з Договором № 88-12 від 09.11.2012 року, наданому Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу погашення заборгованості здійснювалось в такій послідовності:

Судові витрати у розмірі 229,40 грн. погашено 07.07.2017 року;

Проценти за неправомірне користування кредитом (п. 6.3. Договору) у розмірі 4 049,34 грн. погашено у період з 07.07.2014 року по 07.04.2015 року;

Проценти за користування кредитом (п. 14 Договору) у розмірі 2519,29 грн. погашено у період з 07.04.2015 року по 06.08.2015 року;

Основна заборгованість за кредитом у розмірі 4 500,00 грн. погашена у період з 06.08.2015 року по 05.01.2016 року.

Таким чином, основна заборгованість за кредитом в повному обсязі сплачена лише 05.01.2016 року.

Судом встановлено, що Позивач в своїх позовних вимогах просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь проценти згідно з п. 6.3 Договору за період з 26.09.2013 року по 17.06.2015 року, тобто за той період, в який основне зобов`язання виконано не було.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду від 06.12.2013 року у справі № 331/7849/13-ц до позивача заявлялися вимоги щодо стягнення процентів згідно з п. 6.3. Договору, однак за період з 09.11.2012 року по 25.09.2013 року.

Так, відповідно до п. 1.4 вказаного договору кредиту встановлено, що розмір процентів за користування кредитом становить 72% річних.

Крім того, п. 6.3. Договору встановлено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених Графіком розрахунків (Додаток № 1 до цього Договору) та/або п. 5.1.5, 8.6 цього Договору, Позичальник згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує Кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 185 процентів річних від простроченої суми.

Пунктом 5.1.5 Договору встановлено, що в продовж 30 днів з моменту отримання вимоги, згідно з п. 5.4.3 цього Договору, достроково повернути всю суму кредиту та сплатити проценти за весь строк фактичного користування кредитом до моменту його повернення.

Таким чином, сторони визначили у договорі окремо підстави стягнення відсотків за користування кредитом, та відсотків передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України саме як відповідальність за порушення грошового зобов`язання за несвоєчасне повернення кредитних коштів за весь час прострочення до моменту його повернення в розмірі 185 процентів річних від простроченої суми.

ОСОБА_1 договір кредиту № 88-12 від 09.11.2012 року підписав, а тому погодився на умови, визначені цим договором.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року справа № 5017/1987/2012 висловлено правову позицію, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18.02.2019 року справа № 910/21449/17, від 05.03.2019 року справа № 5017/1987/2012, від 05.06.2019 року справа № 907/955/16.

Як вбачається з позовної заяви Позивач звернувся до Відповідача з позовними вимогами про стягнення 185 процентів річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, а саме, несвоєчасне повернення кредитних коштів. Правовою підставою позову Позивач зазначає ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 185 процентів річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, а саме несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 26.09.2013 року по 17.06.2015 року, що складає 14346.37 грн процентів, інфляційних витрат в розмірі 3463.89 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростовано, а доводи апеляційної скарги не спростовуютьсь цих висновків.

Що стосується доводів апеляційної скарги про не залучення в якості співвідповідача ОСОБА_2 , який виступав поручителем при укладенні договору кредиту № 12-88 від 09.11.2012 року суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

Тому з огляду на солідарний обов`язок боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Отже, суд приходить до висновку, що не залучення співвідповідача у цій справі є законним правом позивача та ніяким чином не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мав можливості надати відповідні докази суду першої інстанції, оскільки не був повідомлений про дату та час розгляду справи, то зазначене спростовується матеріалами справи, а саме повідомленням про вручення судової повістки, яка була отримана особисто відповідачем 26.06.2015 року ( а.с. 23).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 02 грудня 2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кримська О.М.