Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 562/2414/15-ц

провадження № 61-30782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2017 року у складі судді Кушніра О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 01 липня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ОмегаБанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», укладений кредитний договір, із змінами та доповненнями від 26 лютого 2009 року,відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитними коштами та комісії у розмірі 1 % від розміру кредиту, терміном повернення не пізніше 01 липня 2018 року.

Проте зазначає, що положення зазначеного договору є несправедливими, оскільки банком навмисно не дотримано імперативних норм діючого законодавства України, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які визначені та встановлені як істотні та є необхідними для цього виду договорів. Зокрема, кредитор під час укладення вказаного кредитного договору приховав від позичальника повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у їх змісті занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Наведена банком у змісті кредитного договору інформація і відомості щодо правильності та відповідності розрахунку щомісячних платежів і процентів за користування кредитом, - є неповною, необ'єктивною та такою, що викликає сумнів у її відповідності і достовірності. Тобто, банк при укладенні оспорюваного правочину ввів позичальника в оману, що є ознакою нечесної підприємницької практики. За таких обставин, дії банку є такими, що порушують баланс договірних правовідносин на шкоду позивача, є неправомірними та водночас, слугують підтвердженням відсутності у позичальника вільного волевиявлення на укладення цього кредитного договору саме на таких умовах та відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені сторонами при його укладенні.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг, а також недійсним кредитний договір від 01 липня 2008 року №1701/0708/88-077 із змінами та доповненнями від 26 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк».

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 грудня 2016 року до участі у справі як співвідповідача залучено Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»).

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація щодо умов кредитування, а тому правові підстави для визнання недійсним такого договору відсутні. Тобто позивачем не доведений факт обману та наявності умислу в діях відповідача, які впливають на вчинення оспорюваного правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що під час укладення кредитного договору зі сторони банку існувало приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору. Разом з тим відповідач не скористався своїм правом наданим йому Законом України «Про захист прав споживачів» відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, що свідчить про його обізнаність та погодження з умовами кредитного договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що наведені в позовній заяві доводи повністю підтверджуються висновком судово-економічної експертизи від 25 жовтня 2016 року, проведеної експертом Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Висновок суду першої інстанції про те, що висновок судово-економічної експертизи не має переваги над іншими доказами, при складенні висновку експерта при визначенні реальної вартості кредиту враховано не тільки витрати за кредитним договором, а й супутні витрати, є безпідставними та надуманими, оскільки висновок експерта є послідовним та обґрунтованим. Твердження суду про те, що згідно з пунктом 10.12 кредитного договору позивачу було надано всю письмову інформацію за договором ще перед його укладенням, є безпідставним, оскільки вказаний пункт має загальний характер. Інформація, необхідність надання якої передбачена статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ні в кредитного договорі, ні в додатках до нього не зазначена. В матеріалах справи відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту, який мав бути обов'язково складеним при підписання договору. Про відсутність такого розпису зазначається не тільки у висновку експертизи, а й в поясненнях представника відповідача. Сама по собі відсутність такого розпису свідчить про введення банком споживача в оману, адже задекларована в договорі кредиту та в додатках до нього номінальна вартість кредиту та його реальна вартість не співпадають. Реальна вартість кредиту є значно більшою.

У листопаді 2017 року представник ПАТ «Дельта Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що відповідно до пункту 10.12 кредитного договору позичальнику перед укладенням договору була надана вся необхідна інформація про умови кредитування, а тому доводи позивача про ненадання йому такої інформації не відповідають дійсності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 01 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», що в подальшому змінило назву на ПАТ «ОмегаБанк», правонаступником якого ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 1701/0708/88-077, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитними коштами та комісії у розмірі 1% від розміру кредиту із терміном повернення кредиту не пізніше 01 липня 2018 року.

Позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення на позичковий рахунок банку коштів щомісяця згідно з додатку № 1 до кредитного договору, відповідно до якого з 10 серпня 2008 року щомісячна сума на погашення тіла кредиту становить 292 долара США, а останній платіж у сумі 252 долара США (пункт 3.1 кредитного договору).

Сторони узгодили графік погашення кредиту, згідно з яким загальна сума процентів, що підлягала сплаті за весь період користування кредитними коштами становить 21 284,65 доларів США, яка може відрізнятися від зазначеної у графіку суми у зв'язку з перерахуванням процентів відповідно до пунктів 3.2, 3.3 кредитного договору залежно від дотримання позичальником графіку погашення кредиту.

26 лютого 2009 року між сторонами укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 01 липня 2008 року №1701/0708/88-077, за яким пункт 3.1 кредитного договору викладений у новій редакції, за яким позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок банку щомісяця згідно з додатком № 2, при цьому сплату кредиту з березня по вересень 2009 року не передбачено, а щомісячна сума тіла кредиту починаючи з 10 вересня 2009 року становить 308 доларів США.

Пунктами 2.1, 2.4 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і заборгованості за кредитом тощо виступає іпотека двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5, а також фінансова порука ОСОБА_6

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 25 жовтня 2016 року № 7075, 7188, експерт не мав можливості надати відповідь на питання в частині реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору від 01 липня 2008 року № 1701/0708/88-077 із змінами та доповнення від 26 лютого 2009 року через відсутність у матеріалах справи документів, що підтверджують оплату позичальником витрат, пов'язаних з оформленням та супроводом кредитного договору (іпотека, страхування, комісія тощо), та відсутності детального розпису сукупної вартості кредиту.

Проте, у межах поданих на дослідження документів експертизою підтверджено орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні (реальна відсоткова ставка) у розмірі 14,78 % та у грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (абсолютне значення подорожчання кредиту) у сумі 23 770,84 доларів США, що відрізняється від передбачених умовами кредитного договору.

Нормативно-правове обґрунтування

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 11 цього Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної,

достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує

можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна

бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

При цьому, відповідно до частини другої статті 15 зазначеного закону інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання кредитного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

При цьому, одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що укладаючи цей договір, позичальник не знаходився під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. При цьому підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію щодо умов кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у повному обсязі (пункт 10.12 кредитного договору).

На момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту та виконання останнім умов договору протягом певного періоду часу.

В укладеному кредитному договорі, графіку погашення суми заборгованості за кредитом згідно з умовами кредитного договору, що є додатком до договору, визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки банку та позичальника, відповідальність сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, правильно виходив із того, що відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують його права, як споживача, та що він був укладений внаслідок введення його в оману зі сторони банку або використанням банком нечесної підприємницької практики щодо нього.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що наведені в позовній заяві доводи повністю підтверджуються висновком судово-економічної експертизи від 25 жовтня 2016 року, проведеної експертом Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, не заслуговують на увагу, оскільки судами надано належну оцінку вказаному висновку у сукупності з іншими матеріалами справи, а суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що пункт 10.12 кредитного договору має загальний характер та не підтверджує надання позичальнику всієї необхідної інформації щодо умов кредитування, не заслуговує на увагу, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація щодо умов кредитування.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а тому не заслуговують на увагу, оскільки згідно з положеннями статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року

залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик