ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 714/877/15

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Куляндт М.І., Одинака О.О.

секретар Конецької Д.Г.

з участю представника позивача Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» Панченка Дмитра Вікторовича

учасники справи

позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»

відповідач ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року, головуючий у І-й інстанції Єфтемій С.М.

встановила:

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» у вересні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» зазначало, що акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 вчинено договір кредиту від 16 липня 2007 року №1927, за яким акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком надано ОСОБА_4 кредит в сумі 71000 доларів США.

Вказувало, що акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» укладено договір відступлення права вимоги 17 грудня 2012 року.

Посилалося на невиконання ОСОБА_4 зобов»язання з сплати в

Справа №714/877/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції Єфтемій С.М.

Провадження 22-ц/822/8/2019 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

кредиту сумі 18312 доларів США, що становить 414279 грн. 90 коп., відсотків в сумі 1691 долара США 87 центів, що становить 38275 грн. 87 коп., комісії в сумі 183 долари США 12 центів, що становить 4142 грн. 80 коп., пені в сумі 1055 доларів США 56 центів, що становить 23880 грн. 37 коп.

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 кредит в сумі 414279 грн. 90 коп., відсотки в сумі 38275 грн. 87 коп., комісію в сумі 4142 грн. 80 коп., пеню в сумі 23880 грн. 37 коп.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2015 року.

ОСОБА_4 у червні 2017 року звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним.

Посилався на те, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 вчинено за відсутності письмової згоди другого з подружжя.

Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», перед укладенням договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не повідомлено ОСОБА_4 у письмовій формі інформацію, передбачену п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважав, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить обов»язкових умов, визначених п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить зазначення детального розпису загальної вартості кредиту, чергових платежів.

Пункт 3.9 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 суперечить принципам справедливості, оскільки покладає на позичальника всі ризики, пов»язані із знеціненням гривні, не передбачає обов»язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні.

Крім того пунктом 3.4 договору встановлено комісію, яку ОСОБА_4 має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Просив визнати договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, пункт 3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 недійсними.

Об»єднано позови в одне провадження ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 26 липня 2017 року.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 480578 грн. 94 коп.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним задовольнити.

Зазначає про відсутність у Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» права вимоги за договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, нікчемність договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, відступлення права грошової вимоги до боржника ОСОБА_4, який не є суб'єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем).

Посилається на порушення норм матеріального права ч.3 ст.65 СК України, ч.5 ст.11, ч.1,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», недійсність оспорюваних правочинів за відсутності письмової згоди другого з подружжя на вчинення договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договору від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, відсутність у договорі між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 істотної умови детального розпису загальної вартості кредиту, недійсність п.3.4 договору, яким встановлена щорічна комісійна винагорода.

Вважає недоведеними обставини розміру зобов»язання ОСОБА_4 за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, оскільки розрахунок Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» не є первинним документом, спростовується квитанціями, наданими ОСОБА_4

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити.

Вказує на те, що рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року вирішено питання про права та обов"язки останньої, оскільки договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 забезпечений договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_5 іпотеки від 16 липня 2007 року.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, сплату ОСОБА_4 комісії на порушення норм матеріального права, не підтвердження розрахунку за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 первинними бухгалтерськими документами.

Посилається на висновок судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 5 вересня 2018 року №501, відповідно якого зобов»язання ОСОБА_4 за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 становить 6701 долар США 51 цент, зобов»язання майного поручителя ОСОБА_5 - 3621 долар США 74 центи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 та апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.1 ст.1054 ЦК України та вважав, що підлягає захисту право Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на стягнення з ОСОБА_4 за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 480578 грн. 94 коп.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на невиконання зобов»язання за договором між між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, заміну кредитора на Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк».

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним, суд першої інстанції послався на правила, передбачені ч.1 ст.207, ч.1 ст.1055 ЦК України, ч.3 ст.65 СК України, ст.11,18 Закону України «Про захист парв споживачів» та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними.

Мотивовано висновки суду першої інстанції недоведеністю вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним, оскільки сторони узгодили істотні умови, посвідчивши підписом вчинення правочинів, ОСОБА_4 протягом тривалого часу виконував зобов»язання.

Водночас суд першої інстанції вважав, що договір кредиту не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року наведеним вимогам не відповідає.

За змістом ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі, яка не брала участі у справі, про права та обов»язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги, Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Посилання ОСОБА_5 на те, що рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року вирішено питання про права та обов"язки останньої, обґрунтовувалися тим, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 забезпечений договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_5 іпотеки від 16 липня 2007 року.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_4, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договору від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, пункт 3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 недійсними.

Обставинами, якими ОСОБА_4 обгрунтовував позовні вимоги, зазначав неповідомлення ОСОБА_4 у письмовій формі інформацію, передбачену п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», незазначення обов»язкових умов, детального розпису загальної вартості кредиту, відсутність письмової згоди другого з подружжя, несправедлість пункту 3.9 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, покладання на позичальника всіх ризиків, пов»язані із знеціненням гривні, не передбачає обов»язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні, встановлення пунктом 3.4 договору комісії, яку ОСОБА_4 має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Наведені положенням ч.2 ст.215 ЦК України встановлюють виняток із загального правила ч.1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

На підставі абз.2 п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання

правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Встановлено, що акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 вчинено договір кредиту від 16 липня 2007 року №1927, за яким акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком надано ОСОБА_4 кредит в сумі 71000 доларів США.

Також акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 укладено договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927.

Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» укладено договір відступлення права вимоги 17 грудня 2012 року.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 цієї угоди Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційнимм банком передає (відступає), а Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» приймає кредитний портфель , набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення.

До матеріалів справи приєднано витяг з додатку №1 до договору між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлення права вимоги 17 грудня 2012 року щодо відступлення права вимоги за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора у зобов»язанні - це така правова конструкція, що передбачає перехід від первісного кредитора до нового прав та обов»язків у зобов»язанні.

За змістом п.1 ч.1 ст.512 ЦК України відступлення права вимоги ототожнюється з заміною кредитора, що здійснюється у зв»язку з переданням ним своїх прав іншій особі на підставі правочину, що спрямований на здійснення такої заміни.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна кредитора у зобов»язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є частковим правонаступництвом (сингулярним правонаступництвом), оскільки не передбачає переходу всієї сукупності прав та обов»язків до правонаступника (універсальне правонаступництво).

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на нікчемність договору між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлення права вимоги 17 грудня 2012 року.

Договір між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлення права вимоги 17 грудня 2012 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Частиною першою статті 1077 ЦК Українивстановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК Українищодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції їстановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами ЦК України та нормами наведеного вище закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Глава 73 розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

ОСОБА_4, звертаючись з зустрічним позовом про визнання договору недійсним, зазначав, що Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», перед укладенням договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не повідомлено ОСОБА_4 у письмовій формі інформацію, передбачену п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, можливі типи відсоткової ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартості всіх послуг, строк, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків.

Вважав, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить обов»язкових умов, визначених п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», виду та предмету супутньої послуги, детального розпису сукупної вартості кредиту, обґрунтування вартості супутньої послуги, про відкриття банківського рахунку, правила, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, зазначення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів, переліг, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, перелік і розмір інших фінансових зобов»язань споживача, графіку платежів, дати видачі кредиту, права дострокового повернення кредиту.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов»язок надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.2 ст.640 ЦК України у разі якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 вчинений у письмовій формі

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_4 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивачка не скористалася, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що також свідчить про її згоду з умовами договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ненадання ОСОБА_4 у письмовій формі інформації, передбаченої п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначення обов»язкових умов, визначених п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Частиною 6 наведеної норми встановлено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Разом з тим несправедливість умов п.3.9 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 останній пов»язував із покладення на позичальника ризиків, пов»язані із знеціненням гривні, не передбаченя обов»язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні.

Доводи ОСОБА_4, на які є посилання в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо не встановлення істотного дисбалансу прав та обов'язків, визначених п.3.9 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 на шкоду споживача.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не є розпорядженням майном подружжя, до порушено вимоги ч.3 ст.65 СК України щодо письмової згоди іншого подружжя.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Пунктом 3.1.Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

На підставі абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час вчинення правочину, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним,

За змістом абз.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до п.3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.

Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються ОСОБА_4

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладена правова позиція про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про додержанням вимог закону при встановленні в кредитному договорі акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», сплату комісії за надання та обслуговування кредиту, тобто послуги, яка супроводжує кредит на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У такому разі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині п.3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом першої інстанції встановлено невиконання ОСОБА_4 умов договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927.

До матеріалів справи приєднана вимога Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про дострокове повернення кредиту від 17 червня 2015 року №53343-102-б/б.

Такими діями кредитор Публічне акціонерне товариств «Альфа Банк», який є правонаступником Акціонерного комерційного Промислово-Інвестиційного банку, на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

З огляду на наявність підстав для визнання п.3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 недійсним, не можна погодитися з висновками суду першої інстанції щодо доведеності невиконання ОСОБА_4 зобов»язання за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 з сплати грошових коштів в сумі 480578 грн. 94 коп.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в сумі 480578 грн. 94 коп. підлягає зміні.

Разом з тим судом першої інстанції залишено поза увагою доводи ОСОБА_4 щодо спростування розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 квитанціями про сплату ОСОБА_4 грошових коштів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно висновку додаткової судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Конссультативний центр» від 8 лютого 2019 року №388 заборгованість за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 згідно даних оригіналів квитанцій про сплату за виключенням суми сплаченої комісії станом на 26 серпня 2015 року становить кредит в сумі 5181 долар США 93 центи, відсотки в сумі 507 доларів США 16 центів, пеня в сумі 227 доларів США 60 центів.

Тому підляє захисту право Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на стягнення з ОСОБА_4 договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти, що визначаються в гривні за офіційним курсом Національного банку України, за кредитом в сумі 139860 грн. 29 коп., процентами в сумі 13688 грн. 25 коп., пенею в сумі 6142 грн. 92 коп.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 3654 грн. за платіжним дорученням Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» №21243 від 3 вересня 2015 року.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задоволено частково в сумі 159691 грн. 46 коп., що становить 33,2%.

У такому разі підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір в сумі 1218 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині задовольнити.

Визнати договір між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в частині пункту 3.4 недійсним.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в сумі 480578 грн. 94 коп., судового збору в сумі 3654 грн. змінити.

Зазначити стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 159691 грн. 46 коп., що складаються з кредиту в сумі 139860 грн. 29 коп., процентів в сумі 13688 грн. 25 коп., пені в сумі 6142 грн. 92 коп.

В решті залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір в сумі 1218 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: