Провадження № 22-ц/801/2208/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л.В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 рокуСправа № 127/27203/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року, постановлене у складі судді Луценко Л.В., в залі суду,

встановив:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання договорів недійсними, зняття заборони, застосування реституції та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2011 року її сина - ОСОБА_2 було визнано недієздатним, а рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року її призначено його опікуном.

Позивачем зазначено, що у подальшому їй стало відомо про те, що її син - ОСОБА_2 17 травня 2006 року уклав з акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти на придбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США під 11 % річних, зі строком повернення до 16 травня 2021 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав договір іпотеки, за умовами якого передав банку в іпотеку придбану 17 травня 2006 року у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вищевказані правочини на підставі статей 203, 215, 225 ЦК України слід визнати недійсними, так як на час їх вчинення ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, що підтверджується актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2011 року № 123, згідно з яким ОСОБА_2 страждає на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїчної форми. При цьому її син з 1984 року перебуває на обліку в комунальному підприємстві «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка», неодноразово проходив стаціонарне лікування у вказаній лікарні, а на час вчинення оспорюваних правочинів йому було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Також, позивачем вказано, що після укладення кредитного договору ОСОБА_2 було частково сплачено тіло кредиту у розмірі 11 200 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 13 500 доларів США, а всього 24 700 доларів США, що загалом перевищує суму кредиту, наданого банком. У зв`язку з цим необхідно застосувати до вказаних правочинів реституцію, відповідно до якої зарахувати сплачені ОСОБА_2 кошти в якості процентів за користування кредитом у розмірі 13 500 доларів США до погашення основної суми заборгованості, тобто до сплати тіла кредиту, а різницю між сплаченими ОСОБА_2 коштами та отриманими кредитними коштами у розмірі 4 470 доларів США стягнути з банку на користь останнього.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , просила суд: визнати кредитний договір та договір іпотеки, які укладені 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», недійсними; зняти заборону, накладену на іпотечне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; застосувати реституцію до недійсних правочинів та зарахувати сплачені ОСОБА_2 кошти в якості процентів у розмірі 13 500 доларів США у погашення основної суми заборгованості за кредитним договором; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 різницю між отриманими ОСОБА_2 коштами та фактично сплаченими ним банку у розмірі 4 470 доларів США.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту перебування ОСОБА_2 під час укладення оспорюваних договорів у стані, який би свідчив про неможливість усвідомлювати ним значення своїх дій та керувати ними, а навпаки його дії у цей період часу свідчать про те, що він вів активний спосіб життя та приймав ряд вольових рішень. Також суд вказав, що судово-психіатрична експертиза визначення психічного стану ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваних договорів не була проведена у зв`язку з відсутністю згоди позивача на її проведення та оплату.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

У апеляційній скарзі заначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність психічного захворювання у ОСОБА_2 , оскільки ще з 2000 року він перебував на обліку в лікаря-психіатра, а з 06 березня 2006 року йому було встановлено ІІ групу інвалідності, і саме під час хвороби ОСОБА_2 уклав договори, які зараз оспорюються. Суд безпідставно зазначив, що експертиза на предмет визначення психічного стану ОСОБА_2 не була проведена з вини позивача, адже суд не сприяв їй у реалізації законних прав: перший раз експертиза не була проведена, так як самі ж експерти, які вимагали допиту свідків в їх присутності, не з`являлися в судові засідання неодноразово, вдруге, не зважаючи на те, що вона наполягала на проведенні амбулаторної судово-психіатричної експертизи, суд призначив стаціонарну експертизу та доручив її проведення експертам Київського міського центру судово-медичних експертиз, а це призвело б до того що їй потрібно було б наймати квартиру в м. Києві на час проведенні експертизи та нести непомірні витрати, до того ж вартість проведення такої експертизи була визначена 6 361 грн. 67 коп., на відміну від амбулаторної (800 грн.), яку вона вже оплатила. Позивач просила суд задовольнити відвід експертам ВОПЛ ім. акад. Ющенка, так як вони після оплати нею вартості експертизи так і не провели її, самі не з`являлися в судові засідання, однак суд це питання не вирішив і знову за її клопотанням призначив амбулаторну експертизу у ВОПЛ ім. акад. Ющенка. Ця експертиза не була виконана в зв`язку наче б то її відмовою від проведення стаціонарної експертизи, але її жодного разу в експертну установу не викликали.

На підставі вищевикладеного позивач просила ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ПАТ «ОТП Банк» в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.05.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-B00/078/2006, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 20 230 доларів США строком користування до 16.05.2021 року з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 11% річних для придбання нерухомого майна. Пунктом 5 частини №1 кредитного договору визначено, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

17.05.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3752, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 .

17.05.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №PML-B00/078/2006, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3771, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3752, квартиру АДРЕСА_1 .

Як видно із епікризу КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» від 13.11.2014 року №2-7729, з 1984 року ОСОБА_2 перебуває на обліку у КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка». У період з 30.10.2000 року по 18.12.2000 року знаходився на стаціонарному лікуванні в 21-му відділенні КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» з діагнозом «гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії». В подальшому захворювання набуло безперервного перебігу. У зв`язку з цим не менше чотирьох разів знаходився на стаціонарних лікуваннях в різних відділеннях КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» з діагнозом «Шизофренія, параноїдальна форма, безперервний тип перебігу». В психічному стані відмічалися порушення мислення, маячні ідеї стосунків, переслідування, слухові галюцинації, афективна напруга.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2011 року у цивільній справі №2-о-125/11 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи опікунської ради Вінницького міськвиконкому, ОСОБА_2 визнано недієздатним. Рішення набуло законної сили 30.05.2011 року.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24.10.2011 року у цивільній справі №2-о-158/11 за заявою ОСОБА_1 над ОСОБА_2 було встановлено опіку та призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 . Рішення набуло законної сили 04.11.2011 року.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2015 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу.

На виконання ухвали було надано Висновок судово-психіатричного експерта № 4-п від 23.04.2015 року (а.с.159 - 167, т.1), за яким експерти дійшли висновку, що для визначення психічного стану ОСОБА_2 він потребує тривалого нагляду в умовах стаціонару та є необхідність допитати в судовому засіданні в присутності експерта родичів ОСОБА_2 , працівників банку та нотаріуса, а також доповнити матеріали справи трудовою книжкою ОСОБА_2 , характеристикою з місця роботи та медкартками з ВОПЛ № 2.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року у справі призначено судову стаціонарну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам КП «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка».

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про призначення у справі судової-психіатричної експертизи, призначення експертизи є обов`язковим у разі з`явлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 2833цс16.

У висновку судово-психіатричної експертизи № 1-п від 07.02.2017 року, проведеної під час апеляційного розгляду справи за клопотанням представника позивача, вказано, що ОСОБА_2 на момент підписання кредитного договору № ML-B00/078/2006 та договору іпотеки № PML-B00/-78/2006, укладених 17.05.2006 року, ОСОБА_2 страждав на стійке хронічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу та не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки.

Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року, скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд вказав на те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог процесуального закону на доводи позивачки уваги не звернув, маючи сумніви у висновку експертизи, яка є категоричною, повторної судово-психіатричної експертизи не призначив.

Відповідно до ч. 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи висновки суду касаційної інстанції, колегія судів звертає увагу на те, що під час нового апеляційного розгляду справи жодна зі сторін не ставила під сумнів висновку експерта та не заявляла клопотання про призначення у справі повторної експертизи, тоді як відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства, суд вправі вирішувати питання призначення експертизи виключно за клопотанням учасників справи.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Частиною першою статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

З огляду на викладене, враховуючи висновки судово-психіатричної експертизи № 1-п від 07.02.2017 року та висновки Верховного Суду наведені у постанові від 11.09.2019, апеляційний суд дійшов висновку про те, що кредитний договір та договір іпотеки від 17 травня 2006 року, укладені між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» в момент, коли ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, тому вказані правочини підлягають визнанню недійсними.

Щодо позовних вимог про застосування реституції до недійсних правочинів та зарахування сплачених ОСОБА_2 13 500 доларів США як проценти у погашення основної суми заборгованості за кредитним договором та стягнення з ПАТ «ОТП Банк» різниці між отриманими ОСОБА_2 коштами та фактично сплаченими ним банку у розмірі 4 470 доларів США, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, заявлений позов не містить вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину, як того вимагають положення ст. 216 ЦК України, а позивач просить суд зарахувати в рахунок погашення основного боргу кошти сплачені в рахунок погашення відсотків та пов`язує таке зарахування умовами договору, який визнано судом недійсним.

Однак, визнання недійсним кредитного договору, виключає будь-яку можливість зарахування коштів на виконання умов цього договору.

Більше того, на час нового апеляційного розгляду справи кредитні зобов`язання за договором виконано в повному обсязі.

Також, звертається увага на те, що за кошти банку позивач отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , при цьому вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування за ним двосторонньої реституції шляхом переведення сторін у попередній стан, позивачем не заявлено.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення коштів, представником позивача надано розрахунок у якому зазначає суму сплачених за договором коштів, яка становить 25297,61 дол. США, що значно відрізняється від первісно заявлених позовних вимог.

Звертається увага на те, що у вказаному листі представник позивача не наводить розрахунку фактично сплачених коштів окремими платежами, а лише зазначає суму 25297,61 дол. США, походження якої є незрозумілим, при цьому представником позивача додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, графік повернення кредиту та сплати відсотків, виписки з рахунків ОСОБА_2 , котрі жодним чином не підтверджують факту сплати ОСОБА_2 коштів та їх призначення.

Пунктом 2.9. глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до вимог ч. 2 статті 78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, факт сплати ОСОБА_2 коштів за кредитним договором має бути підтверджений виключно квитанціями або іншими документами про внесення готівки у відповідній платіжній системі, однак позивачем не надано квитанцій (другий примірник прибуткового касового ордера) або інших документів, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі в рахунок погашення боргу за кредитним договором Ml-В00/078/2006 від 17.05.2006 року.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не одноразово зазначала, зокрема в касаційній скарзі (Т. 3 а.с 44 ) та в судових засіданнях про те, що вона та її син ОСОБА_2 за спірним договором коштів не сплачували, а кредит погашав її старший син - ОСОБА_4 .

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції, ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Отже, право вимоги про застосування реституції у даній справі може належати особі котра безпосередньо сплачувала кошти за кредитним договором, у випадку доведення вказаної обставини, однак будь-яка інша особа у даному спорі вимог не заявляла, до участі у розгляді справи не залучалася, а на стадії апеляційного розгляду справи суд, в силу вимог процесуального закону, позбавлений можливості вирішити питання про коло осіб котрі беруть участь у розгляді справи.

Відповідно до ч. 5 статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Вказана правова норма не є імперативною та не містить обов`язку для суду, а тому за відсутності заявлених вимог про застосування двосторонньої реституції, з урахуванням принципів верховенства права та пропорційності цивільного судочинства, колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності правочину з ініціативи суду.

Отже, наведені обставини свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про застосування реституції до недійсних правочинів та зарахування сплачених ОСОБА_2 13 500 доларів США як проценти у погашення основної суми заборгованості за кредитним договором та стягнення з ПАТ «ОТП Банк» різниці між отриманими ОСОБА_2 коштами та фактично сплаченими ним банку у розмірі 4 470 доларів США.

Позовні вимоги про зняття заборони накладеної приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору іпотеки, також задоволенню не підлягають, оскільки на час нового апеляційного розгляду справи така заборона уже знята, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, а саме в частині визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, в іншій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № ML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна».

Визнати недійсним договір іпотеки № РML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна», який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком Валерієм Вікторовичем та зареєстрований в реєстрі за №3771, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук