Справа № 299/2388/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.

суддів : Бисаги Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач колективне підприємство «Агрошляхбуд»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Надопта А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства «Агрошляхбуд», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача управління Держпраці в Закарпатській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до колективного підприємства «Агрошляхбуд» (далі КП «Агрошляхбуд»), третя особа управління Держпраці в Закарпатській області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 1988 року він працював трактористом у КП «Агрошляхбуд». 09 серпня 2018 року його звільнено з роботи на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з появою на роботі в нетверезому стані. Посилаючись на те, що його звільнення відбулось з грубим порушенням законодавства про працю, зокрема, його звільнено без згоди профкому та у порушення гарантій для батька-одинака, передбачених статтею 184 КЗпП України, з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, а також відшкодувати моральну шкоду, яку оцінив у 50 000 грн.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не взявши до уваги наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, в тому числі і шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 перебував з КП «Агрошляхбуд» у трудових відносинах, працював у відповідача на посаді тракториста.

08 серпня 2016 року у зв`язку з фактами появи ОСОБА_1 на робочому місці в нетверезому стані відповідачем була створена комісія, яка того ж дня склала акт про відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду для перевірки стану алкогольного сп`яніння.

Згідно з комісійним актом від 09 серпня 2016 року у тракториста

ОСОБА_1 08 серпня 2016 року у період часу з 13.00 до 17.00 год. було виявлено різкий запах алкоголю та порушена координація руху, що могло призвести до негативних наслідків по техніці безпеки, працюючи на механізмі, роботу було зірвано. Від дачі пояснень позивач відмовився (а.с. 37 т.1).

Наказом відповідача від 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з появою на роботі у нетверезому стані.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено із додержанням вимог чинного законодавства, поява останнього на роботі у нетверезому стані підтверджена належними та допустимими доказами, які позивач не спростував. Крім того, оскільки профспілкову організацію на підприємстві було ліквідовано, то таке звільнення може проводитися без надання згоди на це організації. На підтвердження права на гарантії, передбачені статтею 184 КЗпП України, позивач не надав доказів, що його дружина усунута від виховання дитини і він є батьком-одинаком.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Згідно частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька.

Відтак для підтвердження права на зазначену пільгу в цьому випадку позивачем має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі матері у вихованні дитини.

За змістом статті 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою восьмою статті 179, статтями 181, 182,

182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із

ОСОБА_3 , від якого у них народилася дитина ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10, 68 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина позивача ОСОБА_3 померла (а.с.67 т.1).

Матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 у інших шлюбних відносинах після смерті дружини.

Проживання дитини з батьком підтверджується довідками про склад сім`ї від 04 жовтня 2016 року та від 14 лютого 2017 року, виданими виконавчим комітетом Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, відповідно до яких ОСОБА_1 має на утриманні сина ОСОБА_4 та самостійно його виховує (а.с.66,179 т.1).

Таким чином, позивач залишився одиноким батьком на утриманні якого, на час його звільнення з роботи (09 серпня 2016 року), перебувала дитина віком до чотирнадцяти років. На підтвердження цих обставин позивачем надано офіційно складені документи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, дійшовши висновку про те, що позивач не надав доказів які б підтверджували факт виховання та утримання дитини, не надав оцінки наявним в матеріалах справи довідкам Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, не мотивував чому він їх не бере до уваги, не вказав, які на думку суду докази мають бути для підтвердження вказаного факту, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача, як одинокого батька, гарантій, встановлених частини третьої статті 184 КЗпП України.

З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 , який має гарантії, встановлені частини третьої статті 184 КЗпП України є незаконним, що є підставою для поновлення його на роботі.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок).

Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Апеляційний судом встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передували звільненню, складала 158,18 грн. (2582 (червень 2016) + 2796 (липень 2016) = 5378 : 34 (робочих днів червень і липень) =158,18)

Кількість робочих днів за період з 10.08.2016 року (наступного дня після звільнення включно) по 28.11.2019 року (день ухвалення судового рішення) становить 826 робочих днів.

Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 130 656,68 грн., виходячи з розрахунку 826 (робочих днів) х 158,18 грн.(середньоденна заробітна плата). Вказана сума відповідно до абзацу третього пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100, розрахована без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 130 656,68 грн.

Що стосується вимоги стягнення моральної шкоди, то апеляційний суд констатує, що внаслідок незаконного звільнення та поведінку роботодавця, позивачу було безумовно завдано моральних страждань через порушення його трудових прав. Виходячи з принципів добросовісності, розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку (п.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»), а за вимогу про стягнення моральної шкоди судом першої інстанції було відстрочено позивачу сплату судового збору, відтак, за подачу позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню судового збору у розмірі 1653,60 грн.(551,20*3).

Крім того, за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1515,80 грн., а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до колективного підприємства «Агрошляхбуд», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача управління Держпраці в Закарпатській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді тракториста у колективному підприємстві «Агрошляхбуд».

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2016 року до дня його поновлення на роботі 28.11.2019 року в розмірі 130 656,68 грн.

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. В решті вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2582 грн.

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь держави судовий збір у розмірі 1653,60 грн.

Стягнути з колективного підприємства «Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1515,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2019 року.

Головуючий :

Судді :