03.12.2019 Справа № 380/596/19
Провадження по справі № 2-др/940/2/19
3 грудня 2019 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді : Косович Т.П.
при секретарі : Козуб І.С.
з участю адвоката: Котелевець О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, нажитого в період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та виділ в натурі Ѕ із спільної власності,
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16.09.2019 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, нажитого в період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та виділ в натурі Ѕ із спільної власності, за клопотанням позивача залишена без розгляду.
В судовому засіданні ОСОБА_1 подану заяву підтримав.
ОСОБА_2 та її представник адвокат Котелевець О.Г. заперечили проти ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на надане письмове заперечення проти заяви (а.с.).
Розглянувши подану заяву, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає подану заяву необґрунтованою та в її задоволенні відмовляє, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 16.09.2019 року ухвалою Тетіївського районного суду Київської області позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, нажитого в період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та виділ в натурі Ѕ із спільної власності, залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Відповіднодо ч. 5 та ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. В такому випадку суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Ч. 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Під зловживанням процесуальними правами законом визначено наступне. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними права дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. (п. 2 ч. 2ст. 44 ЦПК України).
В свою чергу процесуальним законом не визначено поняття необґрунтованих дій сторони.
Як вбачається з роз`яснень п.38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах », що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Суд зазначає, що залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Під час розгляду справи судом не встановлено з боку позивача чи її представника зловживання процесуальними правами, також не встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача. Позивач звернулася до суду з позовом для захисту свого права власності на половину спільного майна подружжя та заявляючи клопотання про залишення позову без розгляду скористалася своїм правом, передбаченим п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Отже, саме по собі клопотання про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, що не містить обмежень у його реалізації. Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
За змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - обмеження прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як передбачено вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України, що виключає собою право відповідача заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача, оскільки крім тверджень відповідача, дані факти нічим не підтверджені.
Крім того, згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Проте відповідачем ОСОБА_1 необхідних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, матеріали заяви не містять. Надана ОСОБА_1 квитанція про надання юридичних послуг не є належним доказом оплати послуг адвоката.
За таких обставин суд не вбачає підстав для ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з позивача витрат на професійну (правничу) допомогу внаслідок його необґрунтованих дій.
Керуючись ст. ст. 137, 142, 257, 260, 261, 270, 354 ЦПК України, суд
Відмовити ОСОБА_1 в прийнятті додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, нажитого в період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та виділ в натурі Ѕ із спільної власності.
Дата складення повного тексту ухвали: 05.12.2019 року.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя: Т.П.Косович