Провадження № 2-н/219/1743/2019
У Х В А Л А

про відмову у видачі заяви про видачу судового наказу

02 грудня 2019 року м. Бахмут

Суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Медінцева Н.М., розглянувши заяву Приватного підприємства «ВІЛС» про видачу судового наказу про стягнення суми боргу за комунальні послуги з ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2019 року Приватне підприємствіо «ВІЛС», місцезнаходження якого: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Чайковського, 101, звернулося до суду з заявою про стягнення за спожити комунальні послуги за період з листопада 2016 року по 30 вересня 2018 року в сумі 2920,25 грн., а також інфляційних нарахувань в сумі 429,71 грн., три проценти річних від простроченої суми, що складає 164,05 грн. та судового збору з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, вважаю необхідним відмовити у видачі заяви про видачу судового наказу з наступних підстав.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі заяви про видачу судового наказу у разі, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наявність спору про право можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги, а також , якщо із доданих документів вбачається пропуск позовної давності.

Як вбачається з заяви про видачу судового наказу, з боржником договір про надання послуг не укладався. Крім того, заявник просить стягнути заборгованість, яка утворилася за період більший ніж три роки до дати звернення з заявою про видачу судового наказу до суду, оскільки заявник пише у своїй заяві з листопада 2016 року, при цьому не зазначаючи з якої саме дати листопада, наприклад з 01 або 15 листопада 2016 року, а звертається до суду лише 27 листопада 2019 року, тобто якщо заборгованість у боржників утворилась до 27 листопада 2016 року, це є вже строк, більший ніж три роки до дати звернення з даною заявою до суду.

У випадках споживання послуг без укладання письмового договору фактично заборгованість утворюється, але її не можна вважати такою, що ґрунтується на правочині, вчиненому у письмовій формі. Розмір та підстави виникнення такої заборгованості повинні встановлюватись судом в позовному провадженні.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином заявник звернувся з вимогою про стягнення заборгованості за період за межами позовної давності.

З положень ч. 3 ст. 267 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Застосування строку позовної давності вирішується в судовому засіданні за клопотанням сторони у справі, тому при постановлені судового наказу буде порушено право боржника щодо застосування позовної давності. Договір про збільшення позовної давності у письмовій формі з боржником не укладався, тому із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

При вирішенні питання про стягнення вказаної заборгованості з боржника в порядку наказного провадження, він буде позбавлений можливості звернутися до суду з відповідною заявою про застосування строків позовної давності, чим можуть бути обмежені його права.

За таких обставин, приходжу до висновку, що в даному випадку у видачі судового наказу слід відмовити, роз`яснивши заявнику його право на звернення з вказаними у заяві вимогами в порядку позовного провадження з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Керуючись ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 163,165,166,260,261,353,354 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Відмовити Приватному підприємству «ВІЛС» у видачі судового наказу про стягнення суми боргу за комунальні послуги з ОСОБА_1 .

Заяву разом з доданими до неї матеріалами, повернути заявнику та роз`яснити, що відмова у видачі судового наказу унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з цими самими вимогами у позовному порядку.

Відповідно до ст. 164 ч. 2 ЦПК України, у разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження, сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Медінцева