Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 447/699/16-ц

провадження № 61-4913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Миколаївська міська рада Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року у складі судді Головатого А. П. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, Миколаївської міської ради Львівської області про виконання рішень незаконними, визнання незаконним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що між нею та власником сусідньої земельної ділянки, ОСОБА_5, виник спір з приводу межі між належними їм ділянками. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2008 року встановлено, що межовим знаком між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_5 є бетонний стовпчик. Ухвалою суду від 21 грудня 2009 року затверджено мирову угоду між нею та ОСОБА_5, відповідно до умов якої остання повинна була перенести бетонний бордюр із її земельної ділянки. У 2015 році проведено топографо-геодезичне знімання належної їй земельної ділянки і встановлено, що огорожа відповідача знаходиться на її земельній ділянці.

За таких обставин з урахуванням уточненої позовної заяви позивач просила суд визнати недійсними рішення 20 сесії Миколаївської міської ради Львівської області 4 скликання від 25 жовтня 2005 року № 859/7 щодо передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,06 га, рішення 2 сесії Миколаївської міської ради Львівської області 5 скликання від 29 червня 2006 року № 47 про внесення змін в указане рішення в частині площі цієї ділянки, державний акт про право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_5, та зобов'язати останню усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони у 2005 році узгодили спірну межу земельних ділянок і засвідчили це підписами на акті встановлення і узгодження меж, який був повторно підписаний сторонами у 2009 році. Землевпорядною організацією у 2010 році проведено обміри вказаних земельних ділянок та встановлено, що їх розміри відповідають відповідним державним актам. Позивач не надала доказів незаконності оскаржуваних рішень органів місцевого самоврядування, а також державного акту про право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_5

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що огорожа відповідача знаходиться на її земельній ділянці, а надані нею акт обстеження земельної ділянки від 13 лютого 2014 року та топографо-геодезична зйомка від 16 лютого 2015 року такими доказами не є.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач змістила межу своєї земельної ділянки, чим зайняла частину належної позивачу ділянки. Межовим знаком між вказаними земельними ділянками єбетонний стовпчик, а не металевий, який ОСОБА_5 установила незаконно. Суди безпідставно не врахували належні та допустимі докази накладення спірних земельних ділянок.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що сторони у добровільному порядку двічі у 2005 та 2009 році узгоджували межі належних їм земельних ділянок, про що свідчить підпис позивача на цих актах. У січні 2014 року відділ державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції закрив виконавче провадження за виконавчим листом від 13 липня 2010 року у зв'язку із тим, що фактичні межі вказаних земельних ділянок відповідають земельно-кадастровій документації. Відповідно до публічно-кадастрової карти України земельні ділянки сторін не мають спільної межі і не накладаються одна на одну, тому рішення судів про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 є законними та обгрунтованими.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 29 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради Львівської області від 25 жовтня 2005 року № 859/7 у приватну власність ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 0,0600 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Миколаївської міської ради Львівської області від 29 червня 2006 року № 47 на підставі результатів проведеної інвентаризації земельної ділянки і обрахунку площі по координатах, виготовлених Миколаївським відділом Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», внесено зміни в рішення від 25 жовтня 2005 року № 859/7 щодо площі земельної ділянки ОСОБА_5 і зменшено площу до 0,05518 га відповідно до фактичних обмірів земельної ділянки.

На підставі цих рішень та технічної документації, яка була виготовлена землевпорядною організацією «Кадастр-М», ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с. 28).

На час виготовлення ОСОБА_5 державного акту на земельну ділянку по АДРЕСА_1 межа сусідньої земельної ділянки була документально визначена державним актом на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 та встановлена на місцевості. Межа між земельними ділянками по АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 була встановлена і узгоджена по існуючій огорожі з бетонним фундаментом, металічними стовпчиками і дротяною сіткою, про що 09 листопада 2005 року було складений акт.

06 липня 2006 року ОСОБА_4 в порядку приватизації земельної ділянки на підставі рішення Миколаївської міської ради Львівської області від 30 грудня 2003 року № 357 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0540 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

06 грудня 2005 року і 23 грудня 2005 року за заявами ОСОБА_4 земельна комісія Миколаївської міської ради Львівської області обстежувала спірну межу. В двох випадках пропозиція комісії була залишити межу по існуючій металевій огорожі, про що було складено відповідний акт, який в присутності комісії підписала позивач ОСОБА_4

Під час виготовлення технічної документації для оформлення державного акту на право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку, 09 листопада 2005 року та 15 липня 2009 року були складені та підписані акти встановлення і узгодження меж між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по тій же металевій огорожі, а також було складено акт обстеження межі земельних ділянок, у якому зазначено, що при виїзді комісії на місце ОСОБА_4 погодилася із встановленою межею між земельними ділянками, яка проходить по металевій огорожі та бетонному бордюрі. У присутності комісії ОСОБА_4 підписала акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_5, тобто погодилася з тим, що зауважень і претензій до існуючої межі у неї більше немає і земельний спір вирішений за згодою сторін.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 грудня 2009 року затверджено мирову угоду між сторонами у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої знищенням межових знаків, відповідно до умов якої ОСОБА_5, виходячи з інтересів добросусідства, погодилась та не заперечувала проти проведення розмежування земельної ділянки, яка знаходиться по сусідству з ОСОБА_4, починаючи таке розмежування з крайнього стовпця, натягнувши при цьому шнур для проведення рівноти земельної ділянки.

23 червня 2010 року в присутності комісії Миколаївської міської ради Львівської області землевпорядною організацією «Кадастр-М» повторно проведено обміри земельних ділянок по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 та встановлено, що розміри цих ділянок відповідають державним актам на право власності на земельні ділянки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що огорожа відповідача знаходиться на її земельній ділянці, а також те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою шляхом самовільного встановлення огорожі на її земельній ділянці. При цьому обґрунтованим є висновок судів про відсутність доказів незаконності оскаржуваних рішень органів місцевого самоврядування, а також державного акту про право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_5, враховуючи що розміри земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідають державним актам, а матеріали справи не містять даних про взаємне накладення цих земельних ділянок.

Вирішуючи спір, суди встановили правомірність набуття ОСОБА_5 права власності на вказану земельну ділянку на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та відсутність доказів порушення прав позивача при приватизації цієї земельної ділянки відповідачем, та дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними вказаних рішень Миколаївської міської ради Львівської області та державного акту на право власності на земельну ділянку, правомірність якого є похідною і залежить від вирішення питання про законність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Надані позивачем фотографії та акт обстеження земельної ділянки від 13 лютого 2014 року не містять даних про взаємне розташування земельних ділянок сторін, будь-яких графічних зображень та доказів, що відповідач перешкоджає позивачеві користуватись власною земельною ділянкою, належним чином оцінені судами як такі, що не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, якими обґрунтовувала свої вимоги позивач.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не виконала умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 грудня 2009 року, та не перенесла бетонний бордюр із земельної ділянки ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки вказане судове рішення не містило такого обов'язку ОСОБА_5 Крім того, виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Миколаївським районним судом Львівської області, про визнання вказаної мирової угоди було закінчене у зв'язку з його фактичним виконанням (а.с. 110).

Оскільки позивач не довела тих обставин, на які посилалась як на підставу позовних вимог, суди дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта