Справа № 175/2673/18
Провадження № 2/175/861/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просила постановити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1, іншу 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1 залишити у власності ОСОБА_2; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0546 га під садовим будинком АДРЕСА_1, іншу 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0546 га під садовим будинком АДРЕСА_1 залишити у власності ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову позивачка вказала, що під час шлюбу з відповідачем ними було придбані садовий будинок загальною площею 68,90 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0546 га під садовим будинком, що знаходиться на території Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області в АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна з відповідачем не досягнуто, а тому вважає, що спільне майно повинно бути розділено, внаслідок чого звернулася до суду з даним позовом.

Позивачка ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі (а.с.61).

Відповідач ОСОБА_2 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в частині поділу майна, однак просив віднести судові витрати за рахунок позивачки (а.с.62).

Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що з 28 серпня 1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року (а.с.18). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно: садовий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 68,90 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0546 га під садовим будинком АДРЕСА_1, в межах згідно з планом, в тому числі 0,050 га сільськогосподарських угідь, з них 0,050 га багаторічних насаджень, 0,0046 га під будівлями, лісами та іншими угіддями. Договори купівлі-продажу садового будинку (а.с.13) та земельної ділянки (а.с.14), були укладенні на ім'я відповідача ОСОБА_2, за яким 28 жовтня 2002 року було зареєстроване в Комунальному підприємстві Новомосковське міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на спірний садовий будинок, що підтверджується відміткою в Договорі купівлі-продажу садового будинку від 08 жовтня 2002 року (зворотній бік а.с.13) та Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 31 жовтня 2002 року (а.с.20).

Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно (земельна ділянка та садовий будинок) є об'єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому підлягає розподілу між подружжям.

Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи, що спірні земельна ділянка та садовий будинок набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного майна.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1380,69 грн. сплаченого судового збору при звернення до суду з позовом.

Керуючись ст. 317, 372, 391 ЦК України, ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71, 72 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Розділити нерухоме майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, набуте у шлюбі, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності кожного на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 68,90 кв.м., та право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0546 га під садовим будинком АДРЕСА_1, в межах згідно з планом, в тому числі 0,050 га сільськогосподарських угідь, з них 0,050 га багаторічних насаджень, 0,0046 га під будівлями, лісами та іншими угіддями.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1380 грн. 69 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.