Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 587/1104/16-ц

провадження № 61-6559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Хвостика С. Г., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 листопада 1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2016 року. За час шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно, яке в добровільному порядку вони поділити не можуть.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_4 просила виділити їй на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5 з квартири; земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану на території Старосільської (Червоненської) сільської ради Сумського району Сумської області; виділити на праві власності ОСОБА_5 дві земельні ділянки площею 0,1200 га кожна, розташовані на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області; грошові кошти від середньої ринкової вартості продажу автомобіля Ауді 80, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в сумі 109 920 грн; стягнути з відповідача грошову компенсацію за різницю між ідеальною часткою, що належить ОСОБА_5 та реальною часткою, що йому виділена; припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 серпня 2017 року (у складі судді Степаненка О. А.) позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль Ауді 80, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 35 500 грн. грошової компенсації за виділене ОСОБА_5 спільне майно подружжя.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що об'єкти рухомого та нерухомого майна, що є предметом позову, придбано сторонами в період шлюбу, тому відповідно до статей 60, 63, 69, 70 СК України, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Старосільської сільської ради Сумського району Сумської області.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на вказане вище майно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі, а тому у суду першої інстанції не було підстав для визнання лише за позивачем права власності на 2/3 частини цієї квартири. Оскільки, 1/3 частина зазначеної квартири належить на праві власності відповідачу, тому немає підстав для виселення останнього зі спірної квартири. Крім того, спірний автомобіль був проданий під час шлюбу сторін, а позивач не довела належними та допустимими доказами, що кошти вилучені від продажу автомобіля витрачені відповідачем не на потреби сім'ї, у зв'язку із цим дійшов висновку про відсутність правових підстав в задоволенні позову щодо поділу автомобіля.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою, що позивач наполягала на застосуванні правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16, відповідно до якого коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, апеляційний суд відмовляючи позивачу в задоволенні позову в частині відшкодування їй середньої ринкової вартості автомобіля, проданого відповідачем без дозволу та відома позивача, дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки не враховував цей правовий висновок.

05 лютого 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що з 06 листопада 1993 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2016 року.

За час спільного сумісного проживання в період шлюбу і за спільні сумісні кошти подружжя, сторонами було придбане наступне майно: земельна ділянка, розташована на території Червоненської сільської ради Сумського району Сумської області, площею 0.1200 га з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва (договір купівлі - продажу від 18 липня 2013 року); земельна ділянка, розташована на території Червоненської сільської ради Сумського району Сумської області, площею 0.1200 га з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (договір купівлі - продажу від 12 червня 2013 року); земельна ділянка, розташована на території Червоненської сільської ради Сумського району Сумської області, площею 0.1200 га з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (договір купівлі - продажу від 12 червня 2013 року); квартира АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу від 24 березня 2000 року); автомобіль АUDІ 80, рік випуску 1993 року (біржова угода від 13 серпня 2005 року).

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 31 грудня 2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Установлено, що відповідно до договору купівлі - продажу квартиру АДРЕСА_1 було придбано 24 березня 2000 року. Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі. Тому, 1/3 частина цієї належить на праві власності відповідачу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, врахувавши зміст вимог і заперечень сторін та належно оцінивши зібрані докази, дійшов обґрунтованого висновку, що про відсутність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, який є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнання квартиру власністю лише позивача.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_5 іншого житла, отже виселення відповідача із зазначеної квартири буде порушенням його права на житло, яке гарантовано Конституцією України.

Апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо поділу автомобіля, оскільки на момент звернення ОСОБА_4 із позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя набутий сторонами у справі за час перебування у шлюбі спірний автомобіль відчужений відповідачем у справі на користь третьої особи. Проте, відсутні правові підстави для стягнення із відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами, що кошти вилучені від продажу автомобіля витрачені відповідачем не на потреби сім'ї.

Отже, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, врахувавши зміст вимог і заперечень сторін та належно оцінивши зібрані докази, дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи обсяг майна, поділ якого просить провести позивач, визнано за можливе провести поділ майна наступним чином: кожному із сторін по 1/3 частині спірної квартири, позивачу також виділити земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, а відповідачу виділити земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3. Такий варіант поділу майна є справедливим, відповідає рівності часток сторін у спільному майні та не потребує стягнення компенсації.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом посилання на правовий висновок Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 не заслуговують на увагу, оскільки спірний автомобіль було відчужено під час шлюбу, отже такі дії вчинено в інтересах сім'ї, що не спростовано позивачем.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк