ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2906/19 Справа № 209/1526/18 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, треті особи - Дніпровський районний відділ Кам'янської міської ради "Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду, про визнання права користування житловим приміщенням, що є підставою для реєстрації місця проживання та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, що є підставою для реєстрації місця проживання та зобов'язання вчинити певні дії /а.с. 1-3/.

Позов обґрунтовував тим, що 28.10.1986 року ОСОБА_2, його дружині, було видано ордер №11343 на вселення до однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та укладено договір найму вказаної квартири - особовий рахунок НОМЕР_1. З 2010 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, а 22.04.2017 року вони офіційно зареєстрували шлюб відповідно до свідоцтва про шлюб від 22.04.2017 року, виданого Дніпровським районним у м. Кам'янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 109. З 2010 року він, як член сім'ї наймача (чоловік), вселився в зазначену квартиру та став постійно мешкати в ній. 09.09.2017 року він зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2. 18.09.2017 року його дружина померла. 19.10.2017 року він звернувся до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради стосовно внесення змін до договору найму вказаної квартири. 20.10.2017 року відповідно до наказу Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради №97-«ОД» його, ОСОБА_1, було визнано наймачем житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2. З 31.10.2017 року в зазначеній квартирі був також зареєстрований чоловік його дочки - ОСОБА_3, який раптово передчасно помер 08.03.2018 року. Після організації та проведення поховання ОСОБА_3, 22.05.2018 року він звернувся до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради (відділу реєстрації місця проживання фізичної особи) з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2. Однак, в реєстрації йому було відмовлено, в зв'язку з тим, що він не надав необхідних документів, що підтверджують право на проживання в житлі. В бесіді з фахівцями Адміністрації йому пояснили, що в зв'язку з відсутністю зареєстрованих осіб за вказаною адресою більше шести місяців, він втратив право користування квартирою та зазначений вище укладений з ним договір найму житла тепер недійсний. На протязі 8 років він постійно проживає та регулярно сплачує за вказану квартиру комунальні платежі та утримує її в належному стані, робить поточні ремонти. Відповідно до акту про проживання від 23.03.2018 року, складеного КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду», зазначено, що «ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації, що підтверджують сусіди». Вважає, що Адміністрація Дніпровського району Кам'янської міської ради порушила його передбачені законом права та не мала права позбавляти його права користування цим житлом.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено /а.с. 105-108/.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, не визнано встановленими обставини, які повністю доведені позивачем /а.с. 114-117/.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вважає необхідним скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.10.1986 року ОСОБА_2, було видано ордер №11343 на вселення до однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, про що внесено відповідні дані до особового рахунку НОМЕР_1 на зазначену квартиру /а.с.10, 47/.

Згідно змісту позовної заяви та пояснень, наданих позивачем з 2010 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, та як член сім'ї наймача (чоловік) вселився в зазначену квартиру та став постійно проживати.

22.04.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.04.2017 року, виданим Дніпровським районним у м. Кам'янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №109 /а.с. 7/.

Згідно наданих суду матеріалів, 09.09.2017 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.5/.

18.09.2017 року дружина позивача - ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с.8/.

Згідно наданих суду матеріалів, 19.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради стосовно внесення змін до договору найму вказаної квартири. 20.10.2017 року відповідно до наказу Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради №97-«ОД» його, ОСОБА_1, було визнано наймачем житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.11,12/.

Згідно довідки про реєстрації та склад сім'ї № 1/34623 від 24.10.2017 року ТОВ «ЄРЦ КП» за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований ОСОБА_1 /а.с. 15/.

З 31.10.2017 року в зазначеній квартирі зі згоди позивача був зареєстрований чоловік його дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією особового рахунку /а.с. 10/.

10.11.2017 року позивач ОСОБА_1 знявся з реєстраційного обліку у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.07.2018 року № 2488/13, а також копією паспорту позивача /а.с.5, 44/.

Згідно наданих матеріалів, 08.03.2018 року помер ОСОБА_4 /а.с. 9/.

Судом встановлено, що 22.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради (відділу реєстрації місця проживання фізичної особи) із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2. В реєстрації йому було відмовлено, в зв'язку з тим, що він не надав необхідних документів, що підтверджують право на проживання в житлі /а.с. 14/.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту про проживання від 23.03.2018 року, складеного техніком КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_5 за підписом сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1 мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 13/.

Крім того, згідно акту про проживання від 27.04.2018 року, складеного техніками КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_5, ОСОБА_8, за підписом сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, за адресою: АДРЕСА_2, після смерті квартиронаймача в 2017 році в квартирі мешкає дочка померлої квартиронаймачки, двоє дітей та бабуся /а.с. 40/.

Згідно акту про проживання від 23.06.2018 року, складеного техніками КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_5, ОСОБА_8, за підписом сусідів кв. № 55 ОСОБА_10, за адресою: АДРЕСА_2, мешкає чотири людини (мати, донька та двоє дітей), жильці квартири № 81 квартиру не відкрили /а.с. 41/.

Згідно листа департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно від 04.04.2018 року № 05-06/1015, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 23.03.2018 року №118233773 відомості про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2- відсутні /а.с.45, 46/.

Судом встановлено, що відповідно до картотек з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб, що знаходяться у розпорядженні Відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, станом на 05.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано місце проживання громадян: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (матері позивача) з 11.03.1994 року, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 - з 11.03.1994 р по 09.09.2017 року, з 10.11.2017 року і по теперішній час /а.с.43/.

Згідно акту про проживання від 06.07.2018 року, складеного техніками КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_5, ОСОБА_12 в присутності мешканців кв. 29 - ОСОБА_1 та квартири № 28 - ОСОБА_13, за адресою: АДРЕСА_3 проживає та зареєстрований гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.42/.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3, в якій зареєстрований позивач ОСОБА_1 належала йому на праві приватної власності до 12.05.2017 року, яку він подарував своєму сину ОСОБА_14 згідно договору дарування від 12.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янського міського нотаріального округу, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 17.09.2018 р. /а.с.75/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не був тимчасово відсутній у спірній квартирі з поважних причин, а добровільно змінив місце проживання та місце реєстрації, тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 71,72 ЖК України.

Такий висновок узгоджується з наступними нормами права.

Статтею 9 Житлового Кодексу Української РСР (надалі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат (ст. 63 ЖК УРСР).

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст.107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, реєстрація місця проживання особи здійснюється за адресою відповідного житла на підставі поданих особою документів, виключний перелік яких встановлений ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 7 Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.

Апелянт в своїй скарзі посилається на неприпустимість пов'язувати наявність чи відсутність реєстрації з правом на житло, проте колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки вони суперечать положенням статті 107 ЖК УРСР.

Крім того, пунктом 11 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодесу України" роз'яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач втратив право користування спірним житловим приміщенням внаслідок реєстрації місця проживання за іншою адресою, що узгоджується з пунктами 13,14 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ Верховного суду України від 26 травня 2001 року, якими визначено, що за змістом статей 64,65 ЖК України особа, що вселилась до наймача як член сім'ї не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з'ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров