Справа 489/95/19
Провадження 22-ц/812/585/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2019 року, постановлену під головуванням судді - Тихонової Н.С. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

п о с т а н о в и л а:

8 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила суд провести розподіл земельної ділянки загальною площею 527 кв.м., встановивши порядок користування земельною ділянкою, їй в розмірі 179 кв.м., відповідачці в розмірі 348 кв.м.

Позивачка зазначала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2011 року між сторонами визначений порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Однак, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 лютого 2016 року між сторонами здійснено поділ житлового будинку, за яким первинні частки співвласників у житловому будинку при поділі були змінені, через що відповідно і необхідно змінити розміри земельних ділянок, що знаходяться у користуванні сторін та встановити новий порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2019 року у відкритті провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 186 ЦУК України відмовлено у зв'язку з тим, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, яким вже був вирішений спір між тими ж сторонами з приводу того ж предмету спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням процесуальних норм, просила ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної частини статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

За змістом пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Відмова у відкритті провадження, серед іншого, можлива за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядається між тими самими сторони, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов'язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили. У цих випадках спір остаточно вирішено судом і повторне звернення до суду не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що у цивільній справі №2-73/2011 ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила суд провести реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та визначити порядок користування земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 4/5 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, інша частина - 1/5 належить ОСОБА_2 Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці 527 кв.м. Посилаючись на спір стосовно порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою з 2009 року, просила суд провести реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та визначити порядок користування спірною земельною ділянкою.

Позовні вимоги щодо реального поділу житлового будинку ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2011 року залишено без розгляду.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою задоволено. Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 згідно другого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 травня 2010 року, за яким ОСОБА_3 з часткою в житловому будинку 4/5 виділено земельну ділянку площею 393 кв.м., ОСОБА_2 з часткою в житловому будинку 1/5 - земельну ділянку площею 134 кв.м. Також, судовим рішенням встановлено межі розподілу земельних ділянок співвласників. Рішення суду набрало законної сили 26 травня 2011 року.

Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_3 у цій справі ОСОБА_2 просила суд провести розподіл земельної ділянки загальною площею 527 кв.м., встановивши порядок користування земельною ділянкою, їй в розмірі 179 кв.м., відповідачці в розмірі 348 кв.м.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 8 лютого 2016 року між сторонами здійснено поділ житлового будинку, за яким первинні частки співвласників у житловому будинку при поділі були змінені, через що відповідно і необхідно змінити розміри земельних ділянок, що знаходяться у користуванні сторін та встановити новий порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1

Так, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 8 лютого 2016 року, яке постановою Верховного Суду від 4 квітня 2018 року залишено без змін, визнано право власності за ОСОБА_3 на 66/100 частки зазначеного будинку, замість 4/5 частки, що раніше їй належала, а за ОСОБА_2 на 34/100 частки, замість 1/5 частки, раніше їй належної.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Миколаївської області встановлено, що зміна ідеальних часток співвласників відбулась внаслідок добудов, прибудов до житлового будинку та господарських будівель кожним із співвласників (попередніми власниками). Перерахунок попередніх часток проведено з урахуванням вартості цих будівель, споруд станом на час розгляду справи з визначенням грошової компенсації за відхилення від ідеальних часток (4/5 та 1/5).

Отже, наведене свідчить проте, що сторони в своїх позовах посилалися на різні підстави, що виключає тотожність позовів, а відтак висновок суду про відмову у відкритті провадження у справі є передчасним.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, оскаржувану ухвалу судді від 11 лютого 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому відповідно до п. 2 ч.1 ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року