Справа № 345/2925/18
Провадження № 22-ц/4808/12/19
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» - Рокетської С.В., позивача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Українського бюро кредитних історій про визнання нечинними окремих пунктів Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов'язання видалити кредитну історію з бази даних з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2018 року, ухваленого суддею Кардаш О.І.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду та просив ухвалити рішення про визнання нечинними п. 1.1.5.5, 1.1.7.31, 1.1.7.41, 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та зобов'язання Українського бюро кредитних історій видалити його кредитну історію із бази даних.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що установа, в якій працював, у 2001 році уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про зарахування заробітної плати на особові картки працівників - отримувачів зарплати. Ставши клієнтом та споживачем банківських послуг, Банк видав кредитну картку, якою часто користувався та вчасно виконував кредитні зобов'язання, сплачуючи комісію згідно встановлених ним тарифів. У 2011 році представник Банку вперше за 10 років користування кредитними картками, під час переоформлення картки, надав для підписання заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 08 березня 2010 року. При цьому з самими Умовами та Правилами, тарифами та інформацією про сукупну вартість кредиту не був ознайомлений. Прочитавши заяву-анкету, підписав її, оскільки ніяких зауважень на той момент не виникало.

Не заперечує, що користувався кредитними коштами Банку, проте вважає окремі пункти Умов і Правил дискримінаційними та такими, що грубо суперечать діючому цивільному законодавству та законодавству про захист прав споживачів, а саме: п.1.1.5.5 вважає незаконним в частині уникнення відповідальності Банку за відсутності формулювань та визначень, в чому полягає недобросовісне виконання клієнтом Умов та Правил, якщо інформація стане відомою третім особам, та які докази мають підтверджувати цю недобросовісність, крім тверджень самого Банку; п.1.1.7.31 вважає незаконним в частині строку позовної давності (50 років). Про такий встановлений одноосібно відповідачем строк позовної давності дізнався тільки зараз, коли намагався роздрукувати 1587 сторінок цих суперечливих Умов та Правил; п.1.1.7.41 вважає протиправним через те, що договір є чинним без обмеження дії; п. 1.1.4 Умов і Правил теж повинен бути визнаний незаконним, оскільки перетворює ці Умови і Правила вже в кредитний договір, згідно якого виникають зовсім інші права та обов'язки сторін.

Всупереч п.1.1.1.27 Умов і Правил відповідач не уклав договору страхування ризику неповернення кредиту, чим додатково підтвердив свою недобросовісність та сам порушив свої Умови та Правила надання банківських послуг.

В частині вимог до відповідача - Українського бюро кредитних історій, то п.1.1.3.2.5 Умов і Правил передбачає обов'язкову наявність згоди клієнта на дання інформації про себе в Бюро кредитних історій у формі заяви. Такої заяви не писав, згоди не надавав, тому дії відповідача - Українського бюро кредитних історій суперечать чинному законодавству та ст.9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Таким чином, має місце істотна зміна обставин, що унеможливлюють виконання Умов і Правил, які Банк вважає договором та його виконання порушує співвідношення майнових інтересів ОСОБА_2 як сторони, і позбавляє очікуваного інтересу, заради якого укладено договір. Встановлення Банком 50 річного строку позовної давності та необмеженості його дії в часі суперечить ч.2 ст. 260 ЦК України, згідно якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Крім того, представник Банку згідно із законом повинен був довести свої Умови, правила та розмір пені і штрафів не інакше як під особистий підпис клієнта Банку. Недоведеність Умов та Правил і грабіжницький характер тарифів Банку до позивача як споживача банківських послуг, ставить під сумнів чинність умов такого договору. Крім цього, грубо порушено вимоги Постанови НБУ від 10 травня 2007 року №168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив п. 5,6,8 постанови НБУ від 05 листопада 2014 року №705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» із змінами та доповненнями, що є додатковими доказами та підставами визнати нечинним окремі пункти Умов та Правил надання банківських послуг.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що рішення не відповідає обставинам та суті справи, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Причиною звернення до суду був захист конституційних прав та інтересів. Прийнятим рішенням суд визнав легітимними порушення банківського законодавства та законодавства про захист прав споживачів. Суд не дослідив таких понять як договір про надання банківських послуг, кредитний договір, що є різними поняттями з різними цивільно-правовими наслідками, переплутав та незаконно трансформував договір про надання банківських послуг в кредитний договір. Суд помилково ствердив у рішенні про те, що сторони вільні в укладенні договору та виборі контрагента. Насправді, не він обирав Банк, це зробив його роботодавець, який фактично змусив обслуговуватись у цьому Банку. Суд, замість того, щоб вирішувати справу по загальному провадженню, не зрозуміло з яких підстав, розглянув спір у спрощеному провадженні, чим фактично порушив його право на справедливий суд та порушив принцип рівності сторін перед законом та судом. Після квітня 2014 року перестав бути клієнтом Банку. Оспорювані правовідносини стосувалися саме періоду до квітня 2014 року, що хотів пояснити особисто під час розгляду справи, однак суд позбавив його цього права.

Висновки суду є невмотивованими, нічим не підтвердженими та такими, що не відповідають обставинам справи та суті позовних вимог. Суд сам себе заплутав, посилаючись на норми законодавства про те, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, але у висновку не навів жодного аргументу, чому вважає, що договір мав виконувати тільки позивач, а відповідач - ні. Судом не спростовано доводів про порушення відповідачем вимог постанови НБУ від 05 листопада 2014 року №705 та Постанови НБУ від 10 травня 2007 року. В рішенні не наведено мотивів обґрунтування вимог позовної заяви про факти порушення відповідачами банківського законодавства.

Судом неправильно констатовано у рішенні про укладення кредитного договору, якого насправді не існує.

Суд не навів у рішенні мотивів, чому не бере до уваги обґрунтування невідповідності вимогам закону конкретних пунктів Правил та Умов, а процитував норми, які не спростовують його доказів.

Щодо встановлення одноособово Банком строку позовної давності 50 років, суд фактично визнав та правильно обґрунтував порушення Банком, однак не зробив логічних висновків, що дає підстави вважати наявність упередженого підходу до розгляду справи.

Твердження Банку, що як клієнт надав згоду на поширення інформації щодо кредитної історії, є явно недостатніми для констатації її наявності без письмової заяви-згоди.

Такий поверховий розгляд справи підтверджує порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі №754/13763/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року по справі №754/13763/15-ц прийнято відмову АТ КБ «Приват Банк» від касаційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року. Касаційне провадження у цій справі закрито, тому ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційне провадження поновлено та справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вислухавши апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника відповідача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що підписавши заяву-анкету позивач погодився з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських складає договір приєднання, згідно копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил про надання банківських послуг, свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. На час укладення кредитного договору відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, крім цього, позивач протягом тривалого часу виконував умови цього договору.

Однак колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції у частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні вимог про визнання нечинним п.1.1.7.31, тобто збільшення у одноособовому порядку строку позовної давності до 50 років.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно матеріалів справи 17 липня 2014 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві, підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.12).

Підписавши вказану анкету-заяву позивач був повідомлений про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua), а також про тарифи банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві (а. с. 12).

Матеріали справи містять наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а. с. 8-11).

Відмовляючи у частині задоволення позовних вимог, а саме визнання нечинними пунктів 1.1.5.5, 1.1.7.41, 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, є договір який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає або обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2, підписавши анкету-заяву, погодився з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір приєднання, згідно копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом.

Відповідно до п. 2.1.2 Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам'ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт для Виплат («Тарифи»), встановлюють правила випуску, обслуговування і використання міжнародних Карт для Виплат Банку (надалі ¬ «Карт»).

Банк випускає Клієнту Карту на підставі Анкети-¬заяви про надання послуг, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. Випуск Карти та відкриття Рахунку Карти здійснюється у разі прийняття Банком позитивного рішення щодо можливості випуску Клієнту карти заявленого Клієнтом виду.

Згідно п. 2.1.1.2. вищевказаного Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору являється дата отримання картки, зазначена у заяві.

Отримання картки та користування нею відповідачем не оспорюється, він підтвердив, що користувався карткою та виконував зобов'язання за вказаним договором.

Позивач оспорює наступні пункти Умов та Правил надання банківських послуг:

п. 1.1.4. - що, на думку позивача, перетворює Умови та Правила в кредитний договір, згідно якого виникають інші права та обов'язки сторін;

п. 1.1.5.5. - Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24 або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів;

п. 1.1.7.41 - Клієнт дає свою згоду на здійснення Банком при зверненні на клієнтську підтримку Банку збереження телефонного запису, зберігання Банком запису надалі, запису телефонних розмов можуть бути використані як докази в процесуальних діях, передбачених цим Договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності йог наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Щодо актів правління НБУ, позивач посилається на Постанову правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка втратила чинність 10 червня 2017 року на підставі Постанова правління НБУ від 08 червня 2017 року №49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» та постанову правління НБУ від 05 листопада 2014 року №705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».

Колегія суддів вважає, що пункти 1.1.5.5, 1.1.7.41, 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 не суперечать нормам зазначених правових актів і не порушують права позивача як споживача послуг.

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що пункти 1.1.5.5, 1.1.7.41, 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 за їх змістом не можна вважати несправедливими та недобросовісними і вони не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. У позовній заяві та протягом усього часу розгляду справи позивач жодним чином не підтвердив, що умови договору призвели до негативних наслідків, істотного дисбалансу чи неможливості виконання його окремих умов.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов'язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, що інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, що Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії у разі відсутності письмової згоди суб'єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно п.1.1.3.2.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» дає згоду на передачу і отримання банком від/в бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії, як для укладення договору про надання банківських послуг, так і на період його дії, факт згоди клієнта підтверджується підписанням заяви.

Відповідно до листів ТОВ «Українське бюро кредитних історій» ПАТ КБ «Приватбанк» підтвердив, що ОСОБА_2 є клієнтом банку і що він надав згоду на передання даних до бюро, а також ПАТ КБ «Приватбанк» підтвердив коректність переданих даних, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо п. 1.1.7.31. Умов та Правил надання банківських послуг - строк позовної давності щодо вимог Банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Умови і Правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31. яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Позивач заперечує, що погоджував визначений у даному пункті строк позовної давності у 50 років, і його підпис у анкеті-заяві не стосується збільшення строку.

Визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що збільшення позовної давності до 50 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає. Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно с. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За п.2 ч.1 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочинів недійсними.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ці роз'яснення залишилися поза увагою суду першої інстанції, який при вирішенні спору не звернув уваги на ту обставину, що сторони у справі не додержалися вимоги закону, зокрема, ст. 259 ЦК України, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а тому п. 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг слід визнати нікчемним.

Таким чином, суд першої інстанції в частині визнання нечинними п. 1.1.5.5, п. 1.1.7.41, п. 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг обґрунтовано встановив відсутність правових підстав для встановлення їх нечинності.

В частині визнання нечинним п.1.17.31 Умов та Правил щодо позовної давності рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, а також переоцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2018 року в частині відмови ОСОБА_2 у визнанні нечинним п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приват Банк» щодо збільшення строку позовної давності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати нікчемним п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 щодо збільшення строку позовної давності за вимогами Банку за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом, винагород, неустойки-пені, штрафів і витрат Банку до 50 років за умовами укладеного сторонами договору від 17.07.2014 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Приват Банк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1 - 352, 20 гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта