Справа №265/8420/18
Провадження №2/265/265/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Себко Г. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 265/8420/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що 18 серпня 2005 року відповідачка у неї узяла в позику 7000 доларів США, які зобовязалась повернути за першою вимогою зі сплатою 10% річних. 24 липня 2018 року вона надіслала відповідачці вимогу про повернення позики. Натомість, отримавши таку вимогу 28 липня 2018 року, грошові кошти ОСОБА_2 їй не повернула. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не повернула не тільки суму позики в розмірі 7000 доларів США, вона також не сплатила в повному обсязі відсотки за користування такою позикою. На підставі викладеного просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь несплачені відсотки за період з вересня 2006 року по серпень 2018 року в сумі 23454,58 гривень, а також суму позики в еквіваленті до національної валюти, що загалом складає 216654,58 гривень.

ОСОБА_1 та її представник, який діє на підставі договору, ОСОБА_3, на задоволенні позовних вимог у судовому засіданні наполягали.

Відповідачка, ОСОБА_2, у судовому засіданні, не визнаючи заявлені вимоги, вказувала, що вона отримала свого часу від ОСОБА_1 лише 5000 доларів США, які повністю повернула в гривневому еквіваленті по курсу 5 гривень за 1 долар, проводячи платежі поштою на адресу позивачки та передаючи частину грошей останній через інших осіб з рук в руки.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що відповідно до розписки ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1, згідно досягнутих домовленостей, грошові кошти в сумі 7000 доларів у борг, які зобовязалась повернути на першу вимогу. При цьому у розписці конкретизовано, що грошові кошти відповідачкою в сумі 5000 доларів було отримано 18 серпня 2006 року, а в сумі 2000 доларів 20 серпня 2006 року. Також сторони узгодили сплату відсотків за користування отриманими ОСОБА_2 грошима в розмірі 10%. Вказане підтверджується оригіналом такої розписки (а. с. 8, 34).

Також матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 24 липня 2018 року надіслала ОСОБА_2 вимогу від 19 липня 2018 року про повернення грошових коштів відповідачкою за розпискою від 18 серпня 2005 року, яку остання отримала 28 липня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання рекомендованого листування (а. с. 13, 14, 15).

Відповідно до наявного у справі розрахунку ОСОБА_1 вбачається, що заборгованість по сплаті 10 відсотків річних за розпискою від 18 серпня 2005 року у ОСОБА_2 перед позивачкою становить 23454,58 гривень, яка обрахована, виходячи з еквіваленту позики до національної валюти на момент отримання грошових коштів відповідачкою в сумі 35350 гривень, та охоплює період щомісячного нарахування сплати відсотків з 1 вересня 2006 року по 1 серпня 2018 року. За наведеним розрахунком ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 22 200 гривень у ивень. (а. с. 9-12).

На підставі ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до Глави 48 ЦК «Виконання зобовязання» у ст. 526 ЦК вказано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

На підставі ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

На підставі ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зважаючи на викладені правові норми, суд дійшов висновку, що посилання ОСОБА_2 на те, що вона повністю сплатила борг ОСОБА_1 є неспроможними.

Так відповідачка не заперечувала, що підпис на розписці від 18 серпня 2005 року належить їй, не надала доказів на спростування того, що вона отримала у меншій сумі грошові кошти за таким договором позики від ОСОБА_1, не заперечувала, що повертала ОСОБА_1 кошти за борг по розписці від 18 серпня 2005 року по курсу долара США до гривні на момент отримання позики.

Таким чином суд дійшов висновку, що за договором позики між сторонами, на підтвердження укладення якого ОСОБА_1 було надано розписку від 18 серпня 2005 року, ОСОБА_2 отримала від позивачки 7000 доларів США.

Суд зазначає, що ОСОБА_2 не надала на підтвердження своїх доводів будь-які документальні свідчення щодо проведення нею сплати на користь ОСОБА_1 боргу за таким договором позики, враховуючи положення ст. 534 ЦК.

При цьому відповідачка не заперечувала проти вказаної у розрахунку ОСОБА_1 суми 22200 гривень в якості розміру повернутого нею позивачці боргу.

Також суд відкидає посилання ОСОБА_2, що вона повинна сплатити ОСОБА_1 борг у еквіваленті до гривні, виходячи з пропорції 1 долар = 5,05 гривень, тоб то курс долара, який діяв на момент отримання коштів, оскільки за ч. 2 ст. 533 ЦК якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 за її вимогою від 19 липня 2018 року, позику в сумі 7000 доларів США , тоб то не виконала вимоги ст. 1049 ЦК України, протягом 30 днів від дня пред'явлення їй такої вимоги, то суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 законними.

При цьому суд враховує, що оскільки за ст. 533 ЦК сума, що підлягає сплаті у гривнях у зобов'язанні, де визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, визначається за офіційним курсом на день платежу, враховуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рішенням суду на її користь позики в еквіваленті до національної валюти, то через це стягненню на користь ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 підлягає основна сума боргу в розмірі 184183,69 грн. (7000 х 27,1318 = 189 922,60 гривень), замість заявлених у позові 193200 гривень через курс іноземних валют НБУ станом на 19 березня 2019 року.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у розписці на підтвердження договору позики між сторонами зазначено різні дати отримання позики ОСОБА_2

Так сама розписка датована від 18 серпня 2005 року, а грошові кошти, які за нею були отримані відповідачкою, датовано 18 серпня 2006 року та 20 серпня 2006 року відповідно.

При цьому як в позовній заяві й у розрахунку нарахування відсотків, так і у вимозі про необхідність повернення позики, позивачка ОСОБА_1 зазначала, що обрахунок відсотків повинен йти від вересня 2006 року, що у сукупності із зазначенням у самій розписці (договорі позики), що 5000 доларів та 2000 доларів від ОСОБА_1 відповідачка отримала саме у 2006 році, свідчить у сукупності про те, що моментом укладення такого договору позики за ст. 631 ЦК є саме серпень 2006 року.

Також суд зазначає, що відповідно до курсу НБУ еквівалент долара США до гривні станом на 18 серпня 2005 року, 18 серпня 2006 року та 20 серпня 2006 року не відрізнявся та дорівнював пропорції, за якою 1 долар = 5,05 гривень.

Враховуючи щомісячну сплату відсотків за надану позику з боку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, що підтверджується наданим останньою розрахунком, що не спростовано належними доказами відповідачкою, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 проводила сплату відсотків за договором позики, виходячи із зобовязання оплати 10 % річних від суми отриманої нею позики.

Суд зважає, що фактично грошові кошти були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у серпні 2006 року, а обовязок повернути суму основного боргу по розписці у відповідачки виник 28 липня 2018 року, внаслідок отримання нею відповідної вимоги позичальника, то суд не приймає розрахунок ОСОБА_1 в частині нарахування ОСОБА_2 відсотків за користування позикою за період з вересня 2005 року по липень 2006 року, оскільки такий обрахунок не відповідає умовам договору позики між сторонами, зважаючи на те, що як було встановлено судом, фактично позику ОСОБА_2 отримала у серпні 2006 року.

Виходячи з того, що в іншій частині обрахунок ОСОБА_1 сплати відсотків ОСОБА_2 за користування отриманою останньою позикою відповідає вимогам закону, то суд його приймає до уваги при ухвалені судового рішення.

Для обрахунку суми відсотків, які необхідно було сплатити ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, суд з визначеної позивачкою суми таких відсотків відрахує суму відсотків, нараховану помилково за період з вересня 2005 року по 20 серпня 2006 року.

Так з суми нарахованих відсотків 45654,58 гривень підлягає відрахуванню суми відсотків за період з вересня 2005 року по липень 2006 року в сумі 3234,76 гривень (290,55 + 300,23 + 290,55 + 300,23 + 300,23 + 271,18 + 300,23 + 290,55 + 300,23 + 290,55 + 300,23 = 3234,76) та за 20 днів серпня 2006 року в сумі 193,70 (300,23 - 300,23 / 31 х 20 = 193,70), тобто 3428,46 гривень, що загалом дорівнюватиме 42226,12 гривень. (45654,58 3428,46 = 42226,12).

На підставі встановлення розміру відсотків, які ОСОБА_2 повинна була сплатити ОСОБА_1 за договором позики, суд зазначає, що залишок неповернутих відсотків відповідачкою складає 20026,12 гривень. (42226,12 22200 = 20026,12).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення боргу за договором позики в загальній сумі 209 948,72 гривни (189 922,60 + 20026,12 = 209 948,72).

За ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні вказаного позову до суду позивачкою було сплачено судовий збір на суму 2166,54 грн. (а. с. 1), тому через часткове задоволення її позовних вимог на користь ОСОБА_1 з відповідачки підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2099,49 гривень.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 209948,72 (двісті девять тисяч девятсот сорок вісім ) гривень 72 копійки.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2099,49 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Донецької області в місті Маріуполі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1, 9 листопада 1957 р. н., ІПН: НОМЕР_1, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ОСОБА_2, 3 серпня 1979 р. н., зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року.

Суддя :