Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/5597/15-ц

провадження № 61-6338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року у складі судді Катющенка В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 199 000,00 доларів США зі сплатою 11,8 % річних та кінцевим терміном повернення 08 лютого 2028 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 94848, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язалась перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 0.

08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 46855, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, придбану ОСОБА_1 за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року.

ОСОБА_1 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку із чим 26 грудня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направило боржнику та поручителю вимогу про погашення кредитної заборгованості. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали зазначену вимогу 14 січня 2019 року, проте у строки, визначені банком, борг не повернули.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 03 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 59 269,09 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 53 420,21 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 5 848,88 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту за період з 09 червня 2014 року по 09 березня 2015 року у розмірі 13 773 грн 73 коп.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просило суд солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначену вище кредитну заборгованість.

У червні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», у якому просив визнати недійсними з моменту укладення: договір споживчого кредиту від 08 лютого 2007 року № 0, договір поруки від 08 лютого 2007 року № 94848 та договір іпотеки від 08 лютого 2007 року № 46855.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ПАТ «УкрСиббанк» у порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладання кредитного договору письмово не ознайомив споживача з усіма можливими умовами (варіантами) надання споживчого кредиту, у тому числі щодо типу процентної ставки залежно від валюти кредитування. У порушення пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ПАТ «УкрСиббанк» детального розпису загальної вартості кредиту позичальнику не надало. Банк у порушення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» самоусунувся від надання інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. У кредитному договорі відповідач застосував термін «еквівалент», визначивши його критерії тільки у розумінні, вигідному для себе, - «за курсом Національного банку України на дату видачі кредиту», не передбачивши таких критеріїв для позичальника. Умовами кредитного договору та умовами договору банківського рахунку не визначено критеріїв визначення «еквіваленту» для позивача згідно з курсом іноземної валюти. ПАТ «УкрСиббанк», у порушення частин четвертої та п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та всупереч умовам кредитного договору, у день його укладання, видавши йому кредитні кошти згідно із заявою на видачу готівки № 21, додатково стягнув з нього додаткові платежі на загальну суму 20 164 грн 00 коп., що в еквіваленті за курсом Національного банку України на дату видачі кредитних коштів становить 3992,87 доларів США. ОСОБА_1 вважає ці кошти, а також кошти у розмірі 25 грн 00 коп. та 10 грн 00 коп. прихованою комісією, сплаченою ним 08 лютого 2007 року. З 12 березня 2008 року банк в односторонньому порядку змінив систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу. Також протягом дії кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» не приймав від позивача кошти у гривні (за виключенням придбання валюти на спец-аукціонах Національного банку України у 2009 році) та не зараховував їх «еквівалент» у рахунок погашення зобов'язань позивача за курсом продажу, що встановлював сам банк та який перевищував курс, встановлений Національним банком України, або купувати валюту в інших фінансових установах (джерелах) за курсом, що перевищував курс, встановлений Національним банком України. Таким чином, умови кредитного договору ОСОБА_1 вважав несправедливими, а поведінка відповідача нечесною, оскільки надана йому можливість отримувати додаткові доходи за рахунок позивача (продаж валюти за курсом, вищим від встановленого Національним банком України), чим порушено принцип рівності сторін, гарантований Конституцією України та чинним законодавством України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 08 лютого 2007 року у розмірі 59 269,09 доларів США та пеню у розмірі 13 773 грн 73 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ«УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л. М., про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що кредитний договір про надання споживчого кредиту є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні договору позичальник мав реальну можливість ознайомитись з його умовами та відмовитися від укладання такого договору. Під час укладення оспорюваних договорів їх сторонами були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги, у них зазначені всі необхідні відомості, дотримано вимоги щодо змісту та форми їх укладення, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав визнавати оспорювані договори недійсними. За таких обставин, встановивши, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з боржника та поручителя кредитної заборгованості у розмірі 59 269,09 доларів США та пені у розмірі 13 773 грн 73 коп.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про захист прав споживача та визнання споживчого кредиту недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваних договорів права боржника як споживача послуг банку порушені не були. Укладаючи договір кредиту в іноземній валюті, позичальник прийняв на себе ризики, які виникають у зв'язку із коливанням курсу валют, а вина у зміні курсу валют саме ПАТ «УкрСиббанк» відсутня. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту станом на 03 березня 2015 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту складає 59 269,09 доларів США, а пеня - 13 773 грн 73 коп., тому вона підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2016 року ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є необґрунтованими та такими, що ухвалені на основі неповно з'ясованих обставин справи. Умови кредитного договору є несправедливими, не були відомими й зрозумілими ОСОБА_1 під час його укладення. Суди не звернули увагу на те, що умови укладеного кредитного договору суперечать положенням статтей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, суди безпідставно визнали недопустимим доказом висновок експертного дослідження, який підтверджує неправильність нарахування баком заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на касаційну каргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 199 000,00 доларів США зі сплатою 11,8 % річних та кінцевим терміном повернення 08 лютого 2028 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 94848, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язалась перед банком відповідати за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 0.

08 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений оговір іпотеки № 46855, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, придбану ОСОБА_1 за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року.

У січні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали вимогу ПАТ «УкрСиббанк» про погашення кредитної заборгованості, яка не була виконана відповідачами.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 03 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 59 269,09 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 53 420,21 доларів США та заборгованості за процентами у розмірі 5 848,88 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 09 червня 2014 року по 09 березня 2015 року - 13 773 грн 73 коп.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 9.13. розділу 9 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що: всі умови цього договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договорі кредиту, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2007 року, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, та як наслідок - визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки.

Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суд першої інстанції, з висновками якого правильно погодився апеляційний суд, встановив, що боржник належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 28 вересня 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки спеціаліст, який проводив це експертне дослідження, не був попереджений про кримінальну відповідальність, а зазначені у ньому вихідні дані не співпадають з даними, зазначеними у самому кредитному договорі, тому розрахунок не є точним.

Інші доводи касаційних скарг про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк