Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16791/15-ц

провадження № 61-47317 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Пікуль А. А.,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 від 17 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду

з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх обов'язків по погашенню заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2006 року, унаслідок чого станом на 03 червня

2015 року утворилась заборгованість у розмірі 46 530,80 дол. США та 57 250,60 грн.

Посилаючись на положення ЦК України, Закону України «Про іпотеку», умови іпотечного договору від 11 грудня 2006 року, позивач просив суд у рахунок погашення кредитної заборгованості визнати за банком права власності на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2006 року у розмірі 1 037 691,79 грн, яка виникла станом на 03 червня 2015 року у ОСОБА_3 звернуто стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки квартиру під номером 66, що знаходиться у будинку №39-д по вул. Алма-Атинській у м. Києві, загальною площею -

48,50 кв.м., житловою площею - 23,80 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 11 грудня 2006 року за реєстровим номером 2339, шляхом:

Визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру, за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору, унаслідок чого станом на

03 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 46 530,80 дол. США та 57 250,60 грн, що дає підстави, ураховуючи наявність забезпечення виконання умов кредитного договору іпотекою, для звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на указану квартиру за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову узадоволенні позову

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що захист цивільних прав у спосіб визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є неправильним з огляду на те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а стаття 392 ЦК України підтверджує вже наявне право власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року та направити справу на новий розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем, як позичальником, зобов'язань за кредитним договором, у банку, як кредитора, виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом визнання права власності на квартиру, що передбачено умовами іпотечного договору і нормами Закону України «Про іпотеку». Крім того, банк зазначає, що звернення стягнення на заставлене майно за договором іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя: за рішенням суду, за виконавчим написом нотаріуса або іпотекодержателем самостійно на умовах договору іпотеки. Таким чином, банк має право відповідно до частини другої статті 16 ЦК України вимагати застосування стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на підставі рішення суду.

Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, не врахував права та інтереси Державної іпотечної установу, якій було відступлено права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, не залучив установу до участі у справі та виніс оскаржуване судове рішення без участі Державної іпотечної установу та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Також, судом апеляційної інстанції порушено принцип остаточності, обов'язковості рішення суду, принцип правової визначеності, яка існувала на момент ухвалення рішення, принцип розумності строків для оскарження справи, оскільки заочне рішення районного суду ухвалено

06 жовтня 2015 року, а ОСОБА_3 звернулася зі спливом трьохрічного строку із заявою про перегляд заочного рішення районного суду, при тому, що була повідомлена належним чином про розгляд справи.

На думку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суд апеляційної інстанції безпідставно скасував заочне рішення районного суду після спливу значного строку.

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до банку права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»

(пункт 11.3.1. іпотечного договору) та умовами договору іпотеки; продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки (пункт 11.3.2. іпотечного договору).

Згідно з пунктом 10 іпотечного договору банк має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 11 іпотечного договору.

Обрання певного способу правового захисту є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист у порядку, передбаченому законом чи договором.

Таким чином, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», апеляційний суд правильно виходив із того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 21 березня 2018 року у справі № № 760/14438/15-ц (провадження

№ 14-38 цс 18) та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі

№ 520/6819/14-ц (провадження № 14-343 цс 18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, оскільки умовами спірного договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності, то відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»спосіб, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом апеляційної інстанції правильно застосовані.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, згідно до іпотечного договору передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а тому банк має право відповідно до частини другої статті 16 ЦК України вимагати застосування стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на підставі рішення суду, є необгрунтованими, оскільки можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Безпідставні доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд незаконно поновив строк апеляційного оскарження, пропущеного на значний строк, посилаючись на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, оскільки апеляційний суд належним чином мотивував підстави і поважність пропущеного ОСОБА_3 строку апеляційного оскарження.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Ю. В. Черняк