Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 334/8276/15-ц

провадження № 61-20св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року у складі судді Гнатюка О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 27 грудня 2003 року по 07 серпня 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Після реєстрації шлюбу вони вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1, вартістю 29 000 доларів США, однак в зв'язку з відсутністю коштів на її придбання, вона продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за 17 000 доларів США, кошти в розмірі 2 000 доларів США вони накопичили за час спільного проживання, а кошти в розмірі 10 150 доларів США отримали в АБ «Металург» на підставі іпотечного кредиту, з яких 150 доларів США було витрачено на сплату комісії банку за надання кредиту.

31 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Несмашною О.С. були одночасно посвідчені правочини щодо купівлі-продажу спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано на відповідача, та купівлі-продажу однокімнатної квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності.

Після розірвання шлюбу стало питання щодо поділу вказаної квартири, однак в добровільному порядку його вирішено не було.

На підставі зазначеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право приватної власності на 23/29 частки квартири АДРЕСА_1, що складаються з 17/29 та 6/29 часток, визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 її частки у спільній сумісній власності, що дорівнює 6/29 часток; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 1 348,27 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 23/29 часток квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на 6/29 часток квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 348 грн. 27 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Тобто, якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року залишене без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги та с до суду касаційної інстанції

У грудні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 334/8276/15-ц за поданою касаційною скаргою та зупинено дію рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до нього задовольнити частково. Визнати за ним та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частині спірної квартири за кожним.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що позивач витратила особисті кошти в сумі 17 000 доларів США на придбання спірної квартири є помилковим, оскільки ці кошти не могли бути ти не були використані при придбанні спірної квартири.

Позивач продала належну їй до шлюбу однокімнатну квартиру після придбання відповідачем трикімнатної квартири та підтвердила в договорі купівлі-продажу факт отримання нею від ОСОБА_8 і ОСОБА_9 готівкою грошових коштів, які були витрачені нею на власні потреби.

Лише те, що договори купівлі-продажу були укладені в один день, не є підставою для такого висновку, оскільки ґрунтується на припущенні. Презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, позивачем не спростовано.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У лютому 2019 року ОСОБА_4 подала відзивна касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відділом реєстраційних актів громадського стану Орджонікідзевського районну управління юстиції зареєстровано шлюб, за актовим записом № 555.

31 жовтня 2005 року між АБ «Металург» та ОСОБА_5 укладений іпотечний договір № 00, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредитні кошти в сумі 10 150 доларів США на строк до 31 жовтня 2020 року на придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним № 2549759, на квартиру АДРЕСА_1 накладено заборону відчуження на підставі іпотечного договору від 31 жовтня 2005 року.

За договором купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О. С. та зареєстровано в реєстрі за № 2651, продавець - ОСОБА_4 передала, а покупці - ОСОБА_8, ОСОБА_9 прийняли у власність квартиру АДРЕСА_2, яка належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2002 року, і сплатили за неї грошову суму у розмірі 85 850 грн, що є еквівалентом 17 000 доларів США.

Додана до зазначеного договору купівлі-продажу заява засвідчує, що на момент придбання квартири АДРЕСА_2 (9 листопада 2002 року) ОСОБА_4 (до укладання шлюбу -ОСОБА_4.) у шлюбі не перебувала.

Крім того, за договором купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О. С. та зареєстровано в реєстрі за № 2647, продавці - ОСОБА_8, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 передали, а покупець - ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 яка належала продавцям на праві спільної часткової власності, і сплатив грошові кошти у сумі 146 450 грн, що є еквівалентом 29 000 доларів США.

Грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, які були сплачені продавцям під час договору купівлі-продажу спірної квартири, є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2015 року у справі № 334/6312/15-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суди обгрунтовано посилалися на постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-211цс14, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти позивача, були витрачені на придбання спірної квартири, безпідставні та спростовуються встановленими судами фактичними обставинами, оскільки ОСОБА_4 належними й допустимими доказами спростувала презумпцію рівності часток подружжя, довівши, що квартира придбана частково за її особисті кошти.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що спірна квартира придбана в тому числі за особисті кошти, які отримані позивачем від продажу власного нерухомого майна, що підтверджується матеріалами справи, тобто в день придбання оспорюваної нерухомості, за умовами якого позивач відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру на суму розмірі 85 850 гривень, що є еквівалентом 17 000 доларів США, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни часток у спірній квартирі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо поновлення дії судового рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 січня 2019 року було зупинено дію рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя

від 15 серпня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк