Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 344/2840/17

провадження № 61-456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року у складі Пастернак І. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Томин О. О., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 07 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір (без номера), оформлений заявою позичальника № DNН4КР31500952, за умовами якого відповідач отримала у кредит грошові кошти в сумі 1 350,70 грн під 25,08 % річних на строк до 07 квітня 2008 року.Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 28 листопада 2016 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 32 782,23 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 538,60 грн; за процентами за користування кредитом - 7 224,60 грн; за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язання - 22 981,78 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1537,25 грн. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

ОСОБА_4 подала до суду клопотання про застосування позовної давності та просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що закінчення строку дії кредитного договору не скасовує встановленого статтею 1048 ЦК України та умовами договору обов'язку щодо сплати процентів та пені, нарахованих на суму неповернутих коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 березня 2018 року справа № 344/2840/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З мотивувальної частини касаційної скарги встановлено, що судові рішення фактично оскаржені в касаційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені в межах позовної давності, тому переглядаються Верховним Судом лише в означених частинах.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 07 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір (без номера), оформлений заявою позичальника № DNН4КР31500952, за умовами якого відповідач отримала у кредит грошові кошти в сумі1350,70 грнзі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 07 квітня 2008 року.

ОСОБА_4 не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, станом на 28 листопада 2016 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 32 782,23 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 538,60 грн; за процентами за користування кредитом - 7 224,60 грн; за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язання - 22 981,78 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1537,25 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як зазначено вище, строк дії кредитного договору встановлено до 07 квітня 2008 року.

В суді першої інстанції відповідач заявила про застосування позовної давності.

За вказаних обставин правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що строк виконання основного зобов'язання було встановлено до 07 квітня 2008 року, тому саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред'явив позов лише 23 лютого 2017 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що закінчення строку дії кредитного договору не скасовує встановленого статтею 1048 ЦК України та умовами кредитного договору обов'язку щодо сплати процентів та пені, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) наведено такий правовий висновок.

Право кредитодавця нараховуватипередбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суди попередніх інстанцій в цілому правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим застосування судами позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача процентів та пені, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Проте, враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваних судових рішень на вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов