Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 648/3491/15-ц

провадження № 61-13135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року у складі судді: Кусік І. В., та рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Базіль Л. В., Ігнатенко П. Я.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява обґрунтована тим, що між банком та ОСОБА_1 21 квітня 2008 року було укладено кредитний договір за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 26 085 доларів США терміном до 21 квітня 2023 року, а відповідач зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки в строки, встановлені кредитним договором.

Банк взяті на себе зобов'язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, у той час як ОСОБА_1 обов'язок щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує, про що свідчить наявна заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10 серпня 2015 року складає 102 925,07 доларів США: заборгованість за кредитом - 25 192,10 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 21107,82 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 540,23 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 50 172,43 доларів США; штраф (фіксована частина) - 11,86 доларів США; штраф (процентна складова) - 4 900,63 доларів США.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 102 925,07 доларів США заборгованості та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року у розмірі 102 925,07 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 серпня 2015 року еквівалентно 2 169 660,45 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач своєчасно не надав банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Позивачем не пропущено позовну давність зважаючи на те, що термін дії кредитного договору встановлено до 21 квітня 2013 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року змінено. Зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» з 102 975 доларів США до 52 752,64 доларів США та 733 130,36 (пеня) грн, що у гривневому еквіваленті разом складає 1 845 156,01 грн. Зменшено судовий збір, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» з 32 544,91 грн до 18 452,09 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що пунктом 8.1.2 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. У підпункті 5.4 передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років. Перше порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 допустив у червні 2008 року, а з жовтня 2008 року взагалі припинив повертати банку кредитні кошти. Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 17 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором HEH2GK від 21 квітня 2008 року, яка утворилась станом на 03 січня 2012 року в розмірі 51 524,08 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки - належні ОСОБА_1 будинок та земельну ділянку, які знаходяться у АДРЕСА_1 шляхом продажу їх банком від імені відповідача та виселено відповідача та проживаючих з ним осіб з будинку. Сторони не заперечують, що рішення суду щодо продажу іпотечного майна на даний час не виконано. Ця обставина підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Визначаючи розмір неустойки, яка нарахована банком за невиконання умов договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за умовами договору нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язання здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка підписана ОСОБА_2, в якій просив скасувати оскаржене рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк повернення кредиту настав 30 вересня 2008 року. Сторони врегулювали в договорі зміну строку виконання основного зобов'язання. Банк мав право нараховувати пеню лише до 30 вересня 2011 року.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 21 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HEH2GK, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 26 085 доларів США на строк до 21 квітня 2023 року.

У кредитному договорі від 21 квітня 2008 року № HEH2GK сторони передбачили, що: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 349,37 дол. США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (пункт 8.1 договору); у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (пунктом 8.1.2 договору); нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язання, передбаченої пунктами 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років (пункт 5.4 договору).

Апеляційний суд встановив, що перше порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 допустив у червні 2008 року, а з жовтня 2008 року взагалі припинив повертати банку кредитні кошти. У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, строк повернення кредиту змінився на останній день місяця, в якому відбулося порушення строків оплати на 120 днів, у відповідача виник обов'язок повернення кредитних коштів та сплати інших передбачених договором сум.

Станом на 10 серпня 2015 року заборгованість по кредитному договору № HEH2GK складає 102 925,07 доларів США: заборгованість за кредитом - 25 192,10 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 21107,82 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 540,23 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 50172,43 доларів США; штраф (фіксована частина) - 11,86 доларів США; штраф (процентна складова) - 4 900,63 доларів США.

Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 17 травня 2012 року у справі № 2114/2755/12 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № EH2GK від 21 квітня 2008 року, яка утворилась станом на 03 січня 2012 року в розмірі 51 524,08 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки - належні ОСОБА_1 будинок та земельну ділянку, які знаходяться у АДРЕСА_1 шляхом продажу їх банком від імені відповідача та висилено відповідача та проживаючих з ним осіб з будинку. Сторони не заперечують, що рішення суду щодо продажу іпотечного майна на цей час не виконано.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору № HEH2GKврегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Настання строку кредитування за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов'язання та початок перебігу позовної давності.

Відмовляючи в застосуванні позовної давності за тілом кредиту апеляційний суд зробив висновок, що строк кредитування за кредитним договором № HEH2GK настав в жовтні 2008 року. При цьому вважав, що оскільки позовна давність збільшена в кредитному договорі і поданням позову в січні 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки банк перервав позовну давність, тому що банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості у вересні 2015 року, тобто в межах обумовленої сторонами у кредитному договорі п'ятирічної позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком з таких підстав.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У кредитному договорі № HEH2GK сторони домовилися про збільшення позовної давності до позовних вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів). Домовленість сторін про збільшення позовної давності за такою вимогою як звернення стягнення на предмет іпотеки в кредитному договорі № HEH2GK відсутня.

Таким чином, для вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сторони не домовлялися про збільшення давності, а тому на таку вимогу поширюється загальна позовна давність в три роки.

Як наслідок подання позову в січні 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не могло перервати перебіг позовної давності, оскільки такий позов був поданий поза межами трьохрічної позовної давності.

За таких обставин суди зробили неправильний висновокпро стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки позивач пропустив позовну давність, про застосування якої заявив відповідач.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином у справі, що переглядається, після настання строку кредитування в жовтні 2008 року, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України. Як наслідок суди зробили неправильний висновок про задоволення позову про стягнення відсотків за кредитним договором, нарахованих після настання строку кредитування, та неустойки (пені, штрафу).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлено без додержанням норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, та в позові відмовити.

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, та в позові відмовити.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем було сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 579 грн, тому з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 102 925,07 доларів США відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7 579 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М.Коротун

В. П. Курило