Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 січня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Мариненко Я.С.,

за участю: представника позивача - адвоката Будза Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в жовтні 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.10.2013 р. по 04.01.2011 р. В 2002 році між Державною розрахунковою організацією «Житло-інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та ним було укладено інвестиційний договір № 33-884, за умовами якого ним було придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Зазначає, що в період з 03.12.2002 року по 12.09.2003 року в порядку повного та остаточного виконання взятих на себе договірних зобов`язань, ним було сплачено забудовнику грошові кошти в сумі 277 592,05 грн. Враховуючи вказане, просить суд визнати вищевказану квартиру його особистою приватною власністю.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 30.10.2017 р.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з наведених вище підстав, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Проти постановлення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заперечення (відзив) на позов не подавала, в зв`язку з чим на підставі ст.280 ЦПК України судом проведено заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 25.10.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 04.01.2011 року (справа № 2-10438/10).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26.11.2002 року між ОСОБА_1 та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було укладено інвестиційний договір № 33-884, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбано кв. АДРЕСА_3 .

Згідно квитанцій, наданих стороною позивача, грошові кошти на виконання вищевказаного договору вносились виключно позивачем.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 12.02.2004 р., квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Право власності позивач на вищевказану квартиру зареєстровано у встановленому порядку на той час порядку, що підтверджується реєстраційним написом Київського міського БТІ від 16.02.2004 р. на правовстановлюючому документі.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 04.10.2017 р., посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. за реєсьтром № 3804, даною заявою відповідач підтверджує, в матеріалах справи знаходиться нотаріально посвідчена заява відповідачки про те, що квартира АДРЕСА_3 не є спільною сумісною власністю подружжя, дана квартира належить її колишньому чоловіку ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. В даній заяві зазначено, що будь-яктх договорів, в т.ч. і шлюбних, щодо передачі вищевказаної квартири в спільну власність ОСОБА_1 не укладав.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2019 р., відомості про зареєстрованого власником даний Реєстр не містить.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерел і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Між тим, відповідно до ч.3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В матеріалах справи знаходиться нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 04.10.2017 року , в якій вона визнає , що квартира АДРЕСА_3 , не є спільною сумісною власністю подружжя та належить колишньому чоловіку ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справі, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У суду не має підстав стави під сумнів фактичне визнання позову відповідачем.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є обгрунтованим, заснованим на законі та таким, що знайшов на законі.

На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст15, 16, 317-321, 392 ЦК України, ст.57 ч.6 СК України, керуючись керуючись п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 12, 13, 76-80, 81, 258-259, 263, 264, 265, 267, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити в повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н. М. Ларіонова