Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 466/2554/16-ц

провадження № 61-5009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пілот»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пілот» (далі - ТОВ «Пілот», Товариство) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 02 січня 2004 року вона працювала на посаді директора Львівської філії ТОВ «Пілот». Наказом генерального директора Львівської філії ТОВ «Пілот» ОСОБА_6 від 15 лютого 2016 року № 25 її було звільнено із вказаної посади за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).Однак ОСОБА_6 не мала права видавати наказ про її звільнення, оскільки повноваженнями прийому та звільнення директора філії наділений виключно генеральний директор ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 за поданням генерального директора Львівської філії. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: скасувати наказ про звільнення; поновити її на посаді директора Львівської філії ТОВ «Пілот»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4 з роботи відбулося на підставі поданої нею заяви та наказу, підписаного генеральним директором Львівської філії ТОВ «Пілот» в межах делегованих йому повноважень.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивача було звільнено з посади директора Львівської філії ТОВ «Пілот» неповноважною особою. Генеральний директор Львівської філії ТОВ «Пілот» не є власником Товариства чи уповноваженим ним органом. Взятий судами до уваги наказ генерального директора ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 від 15 лютого 2016 року № 24-аг «Про делегування повноважень на звільнення ОСОБА_4.» фактично виготовлений заднім числом.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

28 березня 2018 року справа № 466/2554/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судами встановлено, що з 02 січня 2004 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Пілот» та обіймала посаду директора Львівської філії цього Товариства.

Наказом генерального директора ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 від 28 жовтня 2015 року № 054-ос «Про внесення змін до штатного розкладу та переведення працівника» були внесені зміни до штатного розкладу Львівської філії Товариства та з 02 листопада 2015 року введено посаду генерального директора цієї філії, на яку переведено ОСОБА_6

09 листопада 2015 року було затверджено Посадову інструкцію директора Львівської філії ТОВ «Пілот», яку обіймала ОСОБА_4, згідно з пунктом 2 якої директор філії призначається на посаду і звільняється з неї наказом генерального директора ТОВ «Пілот» за поданням генерального директора Львівської філії ТОВ «Пілот».

15 лютого 2016 року ОСОБА_4, яка є інвалідом 2 групи, звернулася до генерального директора Львівської філії ТОВ «Пілот» із заявою, в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 15 лютого 2016 року.

Того ж дня генеральним директором Львівської філії ТОВ «Пілот» ОСОБА_6 було надіслано на ім'я генерального директора ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 відповідну доповідну записку та копію заяви ОСОБА_4 про звільнення з роботи.

З метою оперативного вирішення питання про звільнення ОСОБА_4 генеральним директором ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 15 лютого 2016 року було видано наказ № 24-аг «Про делегування повноважень звільнення ОСОБА_4.», яким делеговано повноваження на звільнення позивача генеральному директору Львівської філії ТОВ «Пілот» ОСОБА_6 та доручено видати відповідний наказ про звільнення.

На виконання вказаного наказу, 15 лютого 2016 року генеральним директором Львівської філії ТОВ «Пілот» ОСОБА_6 було видано наказ № 25, за яким ОСОБА_4 звільнена із займаної посади за власним бажанням з 15 лютого 2016 року на підставі статті 38 КЗпП України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що 15 лютого 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про звільнення із займаної посади з 15 лютого 2016 року за власним бажанням, що давало підстави та зобов'язувало генерального директора Львівської філії ТОВ «Пілот», з урахуванням наказу про делегування йому відповідних повноважень, провести звільнення позивача на її вимогу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про законність такого звільнення і відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що наказ генерального директора ТОВ «Пілот» ОСОБА_7 від 15 лютого 2016 року № 24-аг «Про делегування повноважень на звільнення ОСОБА_4.» був виготовлений заднім числом, не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивача було звільнено з посади директора Львівської філії ТОВ «Пілот» неповноважною особою, є неспроможними, так як судами встановлено, що генеральний директор Львівської філії ТОВ «Пілот» ОСОБА_6 видала наказ про звільнення в межах делегованих їй генеральним директором Товариства ОСОБА_7 повноважень. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому трудові права позивача не були порушені, оскільки розірвання трудового договору відбулося з її ініціативи, тобто на підставі поданої працівником заяви про звільнення за власним бажанням.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, засадам справедливості, добросовісності та розумності й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов