ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8162/19 Справа № 213/1238/19 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини (а.с. 3-5).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.07.2007 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі ј частини з усіх видів заробітку. На теперішній час його матеріальне становище змінилось: він має на утриманні батька-пенсіонера, другу дитину - сина ОСОБА_5 , на утримання якого сплачує аліменти за рішенням суду в розмірі 25% з усіх видів заробітку та у повному обсязі сплачує комунальні послуги за місцем проживання, що протягом опалювального сезону складає значну суму.

Просив зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням суду від 12.07.2007 з 1/4 частини до 1/8 частин з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 45-47/.

ОСОБА_1 з вказаним заочним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи /а.с. 56-58/.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК не скористалась.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б підтвердили факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відсутність інших осіб, які здійснюють його утримання, стан здоров`я останнього на цей час, розмір пенсії тощо, позивачем надано не було. Також не надано доказів, які б підтвердили факт сплати комунальних платежів позивачем. Єдиною підставою, визначеною ст.192 СК України, яка б дозволила суду прийти до висновку про можливість зменшення розміру аліментів є лише наявність на утриманні у позивача другої малолітньої дитини - сина ОСОБА_5 . Однак, донька позивача ОСОБА_4 не може отримувати менший відсоток відрахувань в порівнянні з його сином ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 липня 2007 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 травня 2007 року і до повноліття дитини (а.с. 10).

Позивач працює з 16.10.2009 року в ПАТ «ПГЗК» водієм автотранспортних засобів (БелАЗ 120-130т), отримує стабільну заробітну плату в середньому розмірі 22271,00 грн. (а.с.14,15), з якої відбувається утримання аліментів в розмірі 25% на користь відповідача та 25% на користь третьої особи (а.с.16), оскільки 04.02.2019 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 грудня 2018 року і до повноліття дитини (а.с.12).

Крім того, позивач на підтвердження своїх вимог зазначив, що має на утриманні батька-пенсіонера - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає в с. Кирдаш Таращанського району Київської області, хворіє, нещодавно переніс інфаркт головного мозку, отримує пенсію, недостатню для забезпечення його первинних потреб, потребує постійного лікування та догляду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно недоведеності позивачем відсутності інших осіб, які здійснюють утримання батька-пенсіонера - ОСОБА_6 , стан здоров`я останнього на теперішній час, а також, того, що розмір пенсії останнього є недостатнім для забезпечення його первинних потреб.

Крім того, колегія судів наголошує, що утримання непрацездатних батьків, які потреьують допомоги є обов`язком їх дітей.

Також, колегія судів зазначає, що позивачем не доведено, що факт наявності батька пенсіонера, який має проблеми зі здоров`єм призвели до зміни його матеріального стану.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставини на яку він посилається у позові стосовно він сплачує житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , що протягом опалювального сезону складає значну суму, оскільки на підтвердження даної обставини останнім надано довідку №134 від 12.03.2019 року та інформацію по платежах Єдиної міської авторизованої системи комунальних розрахунків від 13.03.2019 року, відповідно до яких платником комунальних послуг є ОСОБА_6 , що спростовує його доводи.

Доводи заявника стосовно того, що він є власником квартир АДРЕСА_2 не беруться до уваги, оскільки сам факт того, що він є власником вказаної квартири не підтверджує сплати саме ним комунальних послуг, а доводи стосовно того, що ним подано заяву про переведення розрахункових рахунків з оплати житлово-комунальних послуг на його ім`я, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки жодними доказами не підтверджені та не спростовують вищевикладене.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що єдиною підставою, визначеною ст.192 СК України, яка б дозволила суду прийти до висновку про можливість зменшення розміру аліментів є лише наявність на утриманні у позивача другої малолітньої дитини - сина ОСОБА_5 . Однак, відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і кожний з дітей позивача має рівні права на утримання від батька. Тому донька позивача ОСОБА_4 не може отримувати менший відсоток відрахувань в порівнянні з його сином ОСОБА_5 .

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Колегія суддів також враховує той факт, що неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із відповідачем, що дає суду підстави для висновку, що основне навантаження щодо виконання батьківських обов`язків, припадає саме на відповідача, оскільки матеріальне забезпечення дитини є лише однією із обов`язків батьків, серед інших - виховання дитини, духовний, моральний та фізичний розвиток дитини, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя, тощо.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову, в першу чергу, діяв передусім в інтересах дитини, та з огляду на обов`язок батьків забезпечувати своїх дітей та дбати про їх необхідний та достатній рівень життя.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задовоелнні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров