Провадження № 22-ц/4808/1459/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2019 року, в складі судді Домбровської Г.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у жовтні 2018 року звернувся з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги мотивував тим, що 25 червня 2014 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 немовби укладено кредитний договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300 грн.

Позивач посилаючись на те, що кредит від банку не отримував, оскільки ні анкети заяви, ні умови та правила надання банківських послуг не підписував, підтвердження про отримання ним платіжної картки відсутнє, а тому вважає, що жодних кредитних правовідносин між сторонами не існує та наявні підстави для визнання кредитного договору № б/н від 25 червня 2014 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300 грн - недійсним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №б/н від 25 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» 768,40 грн судового збору.

На вказане рішення представник АТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник апелянта зазначив, що договір б/н від 25.06.2014 року укладений з додержанням вимог письмової форми, договір був добровільним, відповідав внутрішній волі та укладений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в договорі.

Позивачу надано кредитну картку із кредитним лімітом 300 грн. Договір частково виконувався ОСОБА_1 , оскільки заборгованість ним частково погашалася.

Вважає, що кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.2 ст.208, ч.1 ст.207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови його відповідно до ч.2 ст 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.

Представник апелянта просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Рокетська С.В. підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано суду належних доказів укладення кредитного договору від 25.06.2014 року та не доведено факту існування кредитних відносин між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним кредитного договору №б/н від 25 червня 2014 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300 грн.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, посилався на те, що анкету-заяву він особисто не підписував, з умовами і правилами, тарифами банку не ознайомлювався, не отримував пам`ятку клієнта, яка являється невід`ємною частиною договору, а також відсутнє підтвердження про отримання ОСОБА_1 спеціального платіжного засобу (платіжної картки).

Із представленої суду копії заяви-анкети від 25.06.2014 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку вбачається, що в ній заповнена особиста інформація ОСОБА_1 , дані паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податків, дівоче прізвище матері, місце проживання та реєстрації, а також контактна інформація, номер мобільного телефона та номер робочого телефона ОСОБА_1

Графа, у якій зазначено прізвище, ім`я по батькові особи яка звернулася із заявою-анкетою заповнена працівником банку, а особистий підпис ОСОБА_1 - відсутній.

Разом з тим, із представлених відповідачем доказів вбачається що за укладеним кредитним договором ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки № НОМЕР_1 , дата відкриття 25.06.2014 року термін дії 09/16, № НОМЕР_2 , дата відкриття 31.07.20174 року, термін дії 06/18.

Із наданої банком виписки за рахунками вбачається, що за платіжними картками № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 мали місце регулярні платежі за газ та електроенергію, неодноразове зняття готівкових коштів у банкоматах, купівля продуктів у магазинах, поповнення карток у терміналі самообслуговування за номером телефону зазначеним у анкеті - заяві.

Крім того, представником відповідача надано також копію фото позивача з картками.

Зазначених обставин позивачем та його представником не спростовано.

Згідно пояснення представника позивача - ОСОБА_1 будь-яких інших договорів із ПАТ КБ «Приватбанк» не укладав.

Таким чином, зібраними доказами встановлено, що заява-анкета від 25.06.2014 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку не містить особистого підпису ОСОБА_1 , однак зібраними у справі доказами в їх сукупності встановлено, що позивач користувався кредитними коштами, здійснював ряд операцій за виданими йому платіжними картами, а отже волевиявлення позивача на користування кредитними коштами банку було вільними та відповідало його внутрішній волі.

Та обставина, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором за недоведеністю позовних вимог не дає підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Із змісту постанови апеляційного суду вбачається, що банк пред`являючи позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від №б/н від 25.06.2014 року станом на 31.12.2017 року не подав суду доказів отримання відповідачем платіжних карток та строку їх дії, а виписка по рахунку містила дані щодо трьох різних платіжних карток.

Натомість у справі, що є предметом розгляду - ПАТ КБ «ПриватБакнк» надано достатньо доказів того, що позивач користувався кредитними коштами банку, а відтак доводи позивача про відсутність між ним та банком будь-яких кредитних правовідносин є необґрунтованими.

З огляду на встановлене, колегія суддів приходить до висновку, що сама по собі відсутність підпису ОСОБА_1 на заяві-анкеті від 25.06.2014 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку не дає підстав для визнання договору у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300 грн недійсним, оскільки позивач фактично користувався наданими банком кредитними коштами.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, частиною сьомою статті передбачено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то витрати понесені ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку визначеному Кабінетом міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору № б/н від 25 червня 2014 року недійсним - відмовити.

Судові витрати Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн компенсувати за рахунок держави у порядку визначеному Кабінетом міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко