Справа № 344/4617/17
Провадження № 22-ц/4808/1420/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бабій О.М. 11 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

03.04.2017 року Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка є власником квартири АДРЕСА_1 і як власник зобов`язана утримувати майно, що їй належить, та фактично користується послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які позивач надає з моменту прийняття будинку на баланс з 01 квітня 2012 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою обов`язку щодо оплати наданих їй підприємством житлово-комунальних послуг, що визначений договором та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утворилася заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 , починаючи з квітня 2012 року по березень 2017 року в розмірі 5081,12 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» 790,07 грн. заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з жовтня 2013 року по березень 2017 року та 1 600 грн. витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем надавалися ОСОБА_1 , як співвласниці квартири у будинку, який обслуговувався позивачем, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак вона належним чином обов`язок щодо їх оплати, визначений Законом України «Про житлово-комунальні послуги», не виконувала.

При цьому, оскільки відповідачкою заявлено про застосування позовної давності, а заборгованість до жовтня 2013 року позивачем нарахована поза межами загального строку позовної давності, та квартирою, крім відповідачки, також користується її чоловік, дочка та син, тому із ОСОБА_1 слід стягнути борг в сумі 790,07 грн., що становить 1/4 частину заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що відповідачка є уповноваженим власником квартири та споживачем послуг, які надаються комунальним підприємством, відповідно зобов`язана оплачувати житлово-комунальні послуги згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

При цьому, згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання, а відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому кредитор має право вимагати виконання обов`язку оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у повному обсязі як від одного із солідарних боржників, так і від усіх разом.

Також апелянт вказує, що позовна давність не підлягає застосуванню до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з квітня 2012 року по вересень 2013 року, оскільки відповідачка визнала свій обов`язок сплачувати за отримані житлово-комунальні послуги, здійснивши в червні 2012 року оплату в сумі 80,00 грн., у зв`язку з чим відбулося переривання строку позовної давності.

Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 543 ЦК України кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Таким чином, висновок суду про стягнення з неї 1/4 частини заборгованості відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Також вказує, що висновок суду першої інстанції щодо застосування позовної давності відповідає вимогам закону, оскільки обов`язок з оплати за послуги з управління багатоквартирним будинком існує у формі здійснення щомісячних платежів, із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся 20 жовтня 2016 року, а сума заборгованості до жовтня 2013 року ним нарахована поза межами загального строку позовної давності.

В судовому засіданні представник КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 січня 1995 року Агентством по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська, квартира АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована, проживає та є співвласником приватизованої квартири АДРЕСА_1 і в квартирі зареєстровано чотири особи, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чоловік, ОСОБА_6 донька та ОСОБА_4 син, що підтверджується довідкою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» від 29.03.2017 року № 02-02/1808 (т.1 а.с. 33).

Вказані обставини зазначаються позивачем та не заперечуються відповідачкою.

Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 року № 212-Х визначено комунальне підприємство «Єдиний розрахунковий центр» виконавцем послуг управління будинком, спорудою або групою будинків, з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з ремонту приміщень, будинків, споруд з 01.11.2011 року (т.1 а.с. 6).

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 15.09.2011 року № 383-14, із змінами згідно рішення від 29.05.2012 року № 763-25, затверджено структуру, періодичність та строки надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також основні умови надання таких послуг, та рішенням від 29.12.2011 року № 546-18 розширено перелік інших послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (т.1 а.с. 7-16).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 27.12.2011 року № 842, із змінами згідно рішення від 05.09.2013 року № 479, затверджено побудинкові тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Івано-Франківську, рішенням від 17.03.2016 року № 211 затверджено побудинкові тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» та структуру, періодичність та строки надання таких послуг і рішенням від 30.12.2016 року № 903 затверджено коефіцієнт витрат, пов`язаних з наданням таких послуг (т.1 а.с. 17-30).

01 квітня 2012 року КП «Єдиний розрахунковий центр» прийняло на баланс будинок АДРЕСА_3 , про що складено акт прийняття-передачі об`єкта в управління з управління (з балансу), та розпочало надавати послуги відповідно до структури та періодичності, строків їх надання, затвердженої рішенням Івано-Франківської міської ради від 15 вересня 2011 року зі змінами (т.1 а.с. 31).

Згідно рішення Івано-Франківської міської ради від № 66-2 КП «Єдиний розрахунковий центр» з 25.12.2015 року змінило назву на КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія».

Відповідно до протоколу зборів співвласників (власників квартир та нежитлових приміщень) будинку АДРЕСА_3 -Франківську від 27.05.2016 року управителем будинку визначено КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» та обрано уповноваженою особою на укладення договору з КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», внесення змін до договору та здійснення контролю за його виконанням ОСОБА_7 (т. 1 а.с.108-112).

23 червня 2016 року між співвласниками будинку АДРЕСА_3 -Франківську в особі уповноваженого ОСОБА_8 Г ОСОБА_9 та КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» укладено договір № 04-24/3 про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (т.1 а.с.105-107).

Відповідно до визначень, які наведені у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон України від 24.06.2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 19 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а стаття 29 цього Закону, яка визначає особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку, вказує, що договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Позивачем надавалися послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій щодо будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується копіями відповідних договорів, актів приймання-виконання будівельних робіт із поточного ремонту, актів приймання-передачі виконаних робіт та виписок про рух коштів на банківських рахунках (т.1 а.с. 34-104, 166-266).

Згідно пункту 5 ч. 3 ст. 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Судом встановлено, що відповідач належним чином не оплачувала послуги з утримання будинку та прибудинкової території, в результаті чого за період з 01 квітня 2012 року по 30 березня 2017 року утворилась заборгованість по її особовому рахунку № НОМЕР_1 , яка, з урахуванням авансу за ремонт в сумі 818,48 грн. (за серпень 2014 року), становить 5081,12 грн. (а.с. 32)

ОСОБА_1 в запереченні на позовну заяву від 13.06.2017 року просила застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність (т. 1 а. с. 131,132).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданою до винесення ним рішення.

Суд встановив, що 20.10.2016 року позивач вперше звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення коштів по оплаті за житлово-комунальні послуги, який у подальшому було скасовано ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14.12.2016 року (т.1 а.с. 113).

У постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що «за частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності».

Встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, а звернення позивача 20.10.2016 року до суду із заявою про видачу судового наказу перервало позовну давність відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що борг в межах трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) за період з 01.10.2013 року по 30.03.2017 року складає 3 160,30 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність не підлягає застосуванню до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з квітня 2012 року по вересень 2013 року, оскільки відповідачка визнала свій обов`язок сплачувати за отримані житлово-комунальні послуги, здійснивши в червні 2012 року оплату в сумі 80,00 грн., не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки обов`язок оплати наданих позивачем послуг існує у формі здійснення щомісячних платежів, за правилами ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності (в даному випадку червень 2012 року) починається заново та згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України такий починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, кожен із власників спільної часткової власності несе витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у спільному майні.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01.07.2015 року, кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Суд встановив, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з утримання будинку, в якому проживає ОСОБА_1 , його прибудинкової території та обліковував розрахунки по особовому рахунку щодо квартири, яка належить на праві спільної часткової власності відповідачці та ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яких позивачем не залучено до участі в справі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

При розгляді справи позивач не звертався до суду першої інстанції із клопотанням про залучення інших співвласників квартири АДРЕСА_1 -Франківську до розгляду справи в якості співвідповідачів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності договору, який визначає солідарне зобов`язання або домовленості між співвласниками щодо порядку несення витрат за отримані послуги, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 зобов`язана сплатити 1/4 частину витрат за житлово-комунальні послуги та з неї слід стягнути борг в сумі 790,07 грн., що становить 1/4 частину нарахованої позивачем заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги в межах загального строку позовної давності.

Враховуючи викладене, безпідставними є посилання апелянта у скарзі на наявність у ОСОБА_1 та членів її сім`ї солідарного обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг.

При таких обставинах справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року.