Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 405/2374/17

провадження № 61-26658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

представники відповідача: Кирилюк Євген Сергійович, Іванець Дмитро Миколайович, Тарасенко ЯрославІгорович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 31 липня 2017 року у складі судді Шевченко І. М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - ГУНП в Кіровоградській області) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 1986 року вона працювала у Добровеличківському відділенні поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградської області старшим інспектором канцелярії. У 2013 році була призначена на посаду завідувача канцелярії. З 2015 року працювала завідувачем канцелярії Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області. За тридцять років трудового стажу назва посади змінювалась, але функції вона виконувала постійно однакові. 02 лютого 2017 року її звільнили з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, таким, що грубо порушує її трудові права.

Зазначала, що у канцелярії Добровеличківського відділенні поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області до реорганізації було дві посади: завідувача канцелярії, яку обіймала вона, та діловода канцелярії, на якій перебувала і перебуває інша особа. 02 грудня 2016 року всі працівники підрозділу, в тому числі і діловод канцелярії, були попереджені про можливе вивільнення у зв'язку з організаційно-штатними змінами та на виконання вимог наказу ГУНП в Кіровоградській області № 282 «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП в Кіровоградській області», вона з діловодом була на рівних умовах для визначення на подальше залишення на роботі у вказаному підрозділі. В листі, який надійшов з ГУНП в Кіровоградській області,

від 25 січня 2017 року була вказана інформація, що рішення про її звільнення, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, було прийнято керівництвом Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області. З двох посад у канцелярії: завідувач канцелярії та діловод, залишилась тільки одна посада діловода. Проте, їй цю посаду не запропонували, не врахували, що вона має переважне право на зайняття цієї посади, оскільки має високий рівень кваліфікації.

31 січня 2017 року в присутності голови професійної спілки їй було запропоновано перелік вакантних посад в інших організаціях, підпорядкованих ГУНП в Кіровоградській області, деякі із них зовсім не були рівнозначними займаній нею посаді та не відповідали її кваліфікаційному рівню, оскільки пропонували посаду прибиральниці в Новоукраїнському відділі поліції ГУНП

в Кіровоградській області, який також не є підрозділом, на якому вона була працевлаштована.

02 лютого 2017 року вона отримала наказ про звільнення, але вихідна допомога їй не була виплачена. На її усне звернення керівництво пояснило, що допомогу нарахують пізніше, а тому вона зазначила про незгоду із звільненням при ознайомленні з наказом. Вказувала, що роботодавець не розрахувався з нею, не виплатив вихідної допомоги у повному обсязі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі в Добровеличківському відділенні поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області, стягнути з ГУНП України в Кіровоградській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу, невиплачену в день звільнення, і допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що, установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України. Вихідна допомога позивачці була виплачена відповідачем після звільнення, тому підстави для її стягнення в судовому порядку відсутні.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 31 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним й обґрунтованим, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Крім того, районним судом зроблені вірні висновки відносно того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_1 посилалась на те, що вона відповідно до частин першої, другої

статті 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, оскільки має високу кваліфікацію (у 2011 році закінчила Національну академію внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста), довше працювала у Добровеличківському відділенні поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області (більше тридцяти років).

Крім того, було порушено вимоги статті 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Однак норму вказаної статті також було порушено, оскільки лише 30 січня 2017 року, за три дні до її звільнення, голова професійної спілки ОСОБА_5 запросив взяти участь у розгляді подання, яке винесло на розгляд керівництво ГУНП в Кіровоградській області, щодо її звільнення, так як подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. 31 січня 2017 року в присутності голови професійної спілки ОСОБА_5 їй було запропоновано перелік вакантних посад в інших організаціях, підпорядкованих ГУНП в Кіровоградській області, але відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно, але не враховано термін, який вказаний в статті, тобто роботодавець порушив зазначене положення закону і не запропонував одночасно з попередженням про можливе вивільнення від 02 грудня 2016 року, а запропонував лише в кінці терміну, але за два місяці могли бути наявні інші вакантні посади посади.

З трьох посад, в переліку запропонованих, дві з них станом на 31 січня 2017 року такими не були, а третя зовсім не була рівнозначною займаній нею та не відповідала її кваліфікаційному рівню, оскільки пропонували посаду прибиральниці в Новоукраїнському відділі поліції ГУНП в Кіровоградській області, що не є підрозділом, на якому вона була працевлаштована.

Також з пропозицією про переведення роботодавець мав звернутися до неї не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з'являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій), тому роботодавець повинен був запропонувати роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботи на умовах неповного робочого часу тощо.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказані справі та витребувано з Ленінського районного суду

м. Кіровограда зазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Кіровоградській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді та грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ГУНП в Кіровоградській області, в якому зазначено про те, що оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими, ухваленими з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Вважало, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала з червня 2013 року на посаді завідувача канцелярією Добровеличківського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, з листопада 2015 року завідувачем канцелярії Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області.

Наказом ГУНП в Кіровоградській області від 10 грудня 2015 року було затверджено тимчасові штати органів та підрозділів ГУНП в Кіровоградській області.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про Національну поліцію», наказами Національної поліції України від 09 листопада 2016 року № 1143дск та ГУНП в Кіровоградській області від 02 грудня 2016 року № 891дск, від 02 грудня

2016 року № 892 здійснено організаційно-штатні зміни в ГУ НП в Кіровоградській області та оголошено постійний штат апарату та підпорядкованих структурних підрозділів ГУНП в Кіровоградській області.

Внаслідок змін у штатах в Добровеличківському відділенні поліції Новоукраїнського відділення поліції ГУНП в Кіровоградській області було скорочено існуючу у тимчасовому штаті посаду цивільного персоналу - завідувача канцелярією та у новий штат вказаної або рівнозначної посади уведено не було. Замість двох працівників канцелярії: завідувача канцелярії та діловода, штатним розписом передбачено одну посаду - діловода.

02 грудня 2016 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення,

а саме ознайомлено з наказом ГУНП в Кіровоградській області від 02 грудня 2016 року № 892 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області», що підтверджується письмовим попередженням від 02 грудня 2016 року, з яким позивач ознайомилась особисто під підпис та її власноручним підписом від 02 грудня 2016 року у відомості про ознайомлення особового складу Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області з наказом

від 02 грудня 2016 року № 892.

31 січня 2017 року працівниками кадрового забезпечення ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_1 було ознайомлено зі списком вакантних посад ГУНП в Кіровоградській області та запропоновано вакантні посади цивільного персоналу згідно до її кваліфікації, а саме: провідного інженера-програміста організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП в Кіровоградській області, діловода канцелярії УФЗБОГУНП та прибиральника службових приміщень Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області.

Від вказаних пропозицій ОСОБА_1 відмовилась, не подала письмової заяви на зайняття жодної із запропонованих їй посад.

Факт відмови ОСОБА_1 від запропонованих вакантних посад підтверджується її підписами з зазначенням мотивів відмови на переліку штатних посад ГУНП в Кіровоградській області та довідкою ГУНП в Кіровоградській області

від 27 березня 2017 року № 190/15/01-17.

У списку вакантних посад від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 навпроти запропонованої посади прибиральника службових приміщень Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області власноручно написала, що від цієї посади відмовляється, так як вона не є рівнозначною. А під посадами ГУНП в Кіровоградській області власноручно написала, що зазначені посади при відвідуванні підрозділів були укомплектовані.

31 січня 2017 року подання керівництва ГУНП в Кіровоградській області про звільнення ОСОБА_1 з роботи було розглянуто Кіровоградською профспілковою організацією атестованих працівників органів внутрішніх справ України та погоджено її звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

Наказом ГУНП в Кіровоградській області «По особовому складу» від 02 лютого 2017 року № 20 о/с ОСОБА_1 завідувача канцелярії Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частими першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої

статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Розглядаючитрудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що за наявності обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення, ГУНП в Кіровоградській області було повністю виконано у встановлені чинним законодавством строки, а звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи ОСОБА_1 про те, що запропоновані їй посади не були вакантними і їй формально їх запропонували є безпідставними, оскільки належними та допустимими доказами вони не підтверджені та спростовуються довідками ГУНП в Кіровоградській області від 27 березня 2017 року та 27 червня 2017 року про наявність цих посад на день її звільнення.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Встановлено, що ГУНП в Кіровоградській області, як роботодавець, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників не пізніше ніж за два місяці попередив персонально ОСОБА_1 про наступне вивільнення, запропонував всі наявні в ГУНП в Кіровоградській області вакантні посади, в тому числі і на день звільнення, проте позивач від запропонованих їй вакантних посад відмовилась, про що повідомила відповідача письмово, а, отже, дотримався зазначених положень трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта