Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 373/250/17
Номер провадження 22-ц/824/2976/2019
Головуючий у суді першої інстанції Я.І.Керекеза
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
20 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 373/250/17

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

сторони:

позивач Комунальне підприємство Київської обласної ради «Переяслав-

Хмельницьктепломережа»

відповідач Приватний нотаріус Почтарьов Сергій Олександрович

відповідач ОСОБА_6

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6, подану його представником ОСОБА_7

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Керекези Я.І. в приміщенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, о 17 год. 15 хв., повне рішення складено 22 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

Комунальне підприємство Київської обласної ради «Переяслав - Хмельницьк - тепломережа» у лютому 2017 року звернулось до суду з позовом до приватного нотаріуса Почтарьова С.О. про стягнення боргу за послуги теплопостачання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач здійснює нотаріальну діяльність у перебудованій квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки, відповідач займає вищевказане приміщення, яке також у відповідності до рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради з 06.08.2010 має статус нежитлового, користується наданими позивачем послугами з постачання теплової енергії, але сплату за їх використання справляє не систематично, за період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року виникла заборгованість у розмірі 21316,24 грн. Враховуючи той факт, що відповідач у добровільному порядку відмовляється сплачувати зазначену вище заборгованість, позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача дану заборгованість, а також нараховані за неналежне та несвоєчасне виконання зобов'язання інфляційні втрати в сумі 1858,14 грн., 3% річних у розмірі 463,25 грн., та понесені по справі судові витрати.

У ході розгляду справи судом, позивачем неодноразово було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до яких позивач остаточно просив суд стягнути на його користь з відповідача приватного нотаріуса Почтарьова С.О., а також з залученого в ході розгляду справи в якості співвідповідача ОСОБА_6, у солідарному порядку заборгованість за надані послуги з теплопостачання, що нараховані за період з квітня 2012 року по лютий 2018 року в загальному розмірі 92057,65 грн., інфляційні втрати в сумі 7964,50 грн. та 3% річних - 2025,57 грн. Також, позивач додатково обґрунтував, що нарахована заборгованість за теплопостачання здійснена відповідно до встановлених тарифів для надання таких комунальних послуг як для споживачів ІІІ категорії.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 пред'явлені Комунальним підприємством Київської обласної ради «Переяслав - Хмельницьк - тепломережа» до відповідачів позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача борг за послуги з теплопостачання у розмірі 92057,65 грн., 3% річних - 2025,57 грн. та інфляційні втрати в сумі 7964,50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні пред'явленого позову до приватного нотаріуса Почтарьова С.О. відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_6 в особі свого представника - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, та відповідно просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги, вказував на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, не з'ясував з яких підстав позивач відмовив у наданні відповідачу квитанції на оплату наданих послуг з теплопостачання, нарахованих згідно тарифу для населення за листопад-грудень 2016 року та січень 2017 року. Також, вказав, що суд із порушенням встановленого цивільним процесуальним законодавством порядку прийняв до свого провадження подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме поза встановленими строками та без доданих доказів на підтвердження направлення такої заяви іншим учасникам справи. При цьому, на думку апелянта, суд першої інстанції невірно оцінив надані стороною позивача докази на підтвердження пред'явлених до відповідача позовних вимог.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В ході апеляційного провадження, стороною позивача було подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6, відповідно до якого, позивач заперечував проти викладених у скарзі доводів апелянта та зазначив про те, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Пояснив, що викладені посилання апелянта на не з'ясування при розгляді справи судом обставин, щодо ненадання позивачем відповіді на подану відповідачем - приватним нотаріусом Почтарьовим С.О. заяву про видачу квитанцій на сплату послуг за теплопостачання, розрахованих за тарифами для населення, не можуть бути підставою для скасування законного рішення місцевого суду, оскільки в матеріалах справи міститься копія відповіді позивача, направленої за вищевказаним зверненням відповідача. При цьому, у зв'язку із переведенням квартири, у якій Почтарьов С.О. здійснює нотаріальну діяльність, до нежитлового фонду позивача відповідним рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради було зобов'язано перевести розмір плати за надані комунальні послуги у відповідності до затверджених тарифів як для комерційного використання.

Одночасно, у поданому відзиві позивач вказав на те, що в ході правовідносин, які виникли між сторонами з приводу надання комунальних послуг, позивач направляв відповідачу для підписання проект договору купівлі-продажу теплової енергії, однак такий останнім не був підписаний та повернутий на адресу позивача. Також, позивач щомісяця направляв відповідачу акти про надані послуги з теплопостачання та рахунки на їх оплату, але дані документи були повернуті на адресу підприємства як такі, що не отримані адресатом, на підтвердження чого надав копії реєстрів відправленої кореспонденції.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана відповідачем апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як було встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, 13.02.2009 відповідач Почтарьов С.О. придбав квартиру №9, яка розташована по вул. Б. Хмельницького, 59, в м. Переяслав - Хмельницький Київської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори та який зареєстрований в реєстрі за №432 (а.с.16-17, т.1).

20.08.2009 відповідач Почтарьов С.О. звернувся до виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області з відповідною заявою про переведення зазначеної вище квартири із житлового фонду до нежитлового для здійснення ним приватної нотаріальної діяльності, з одночасним улаштуванням окремого входу з пандусом (а.с.15, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області №525-09 від 28.08.2009 Почтарьову С.О. надано дозвіл на переобладнання вищевказаної квартири в офісне приміщення для здійснення приватної нотаріальної діяльності та влаштування окремого входу до цього приміщення з вулиці Богдана Хмельницького (а.с.13-14, т.1).

В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області за №478/2-12/2 від 06.08.2010 квартиру за адресою: АДРЕСА_1, було переведено з житлового в нежитловий фонд та зобов'язано комунальні підприємства в м. Переяслав - Хмельницький привести розмір плати за надані комунальні послуги для цього об'єкта у відповідність до розроблених тарифів, як для комерційного використання. Зобов'язано власників вищезазначених об'єктів нерухомого майна укласти відповідні договори по наданню комунальних послуг з комунальними підприємствами м. Переяслав - Хмельницькому відповідно до даного рішення (а.с.21-22, т.1).

04.11.2009 між відповідачами було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області та зареєстрованим в реєстрі №42 та відповідно до якого Почтарьов С.О. подарував ОСОБА_6 належну йому на праві приватної власності зазначену вище квартиру (а.с.66, 67, т.1).

Але, при цьому, матеріалами справи підтверджується, що відповідач - приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьов С.О. після укладеного із співвідповідачем ОСОБА_6 договору дарування квартири, фактично займає та здійснює нотаріальну діяльність у нежитловому приміщенні (квартирі) №9 по вул. Б. Хмельницького, 59 в м. Переяслав - Хмельницький Київської області, яка на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування була віднесена до нежитлового фонду м. Переяслав - Хмельницький, та власником якої є відповідач ОСОБА_6

Дана обставина підтверджується наданим суду листом Головного управління юстиції у Київській області від 13.06.2016 року (а.с.12, т.1), направленими до суду першої інстанції письмовими запереченнями та заявами від приватного нотаріуса Почтарьова С.О. із зазначеною зворотної адреси.

Таким чином, факт використання вищевказаного приміщення для нотаріальної діяльності одним із відповідачів підтверджується наявними у справі доказами, та не оспорюється жодною із сторін.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004, у редакції чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Разом з тим, ст.4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004, у редакції чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу.

Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

При цьому, пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Натомість, згідно пункту п'ятого частини третьої статті 20 цього Закону, на споживача покладено обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Суд першої інстанції, при вирішенні даного спору дійшов вірного висновку про наявність між сторонами правовідносин з приводу сплати вартості послуг з центрального опалення, оскільки їх надання позивачем здійснюється на підставі Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, положення якого мають юридично обов'язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Також, місцевим судом було встановлено, що індивідуальний договір на надання послуг централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між Комунальним підприємством Київської обласної ради «Переяслав - Хмельницьктепломережа» та приватним нотаріусом Почтарьовим С.О. не укладався, у зв'язку із відсутністю волевиявлення однією із сторін правочину, але сама теплова енергія надавалась, тобто відповідач - приватний нотаріус Почтарьов С.О., здійснюючи свою нотаріальну діяльність, фактично користувався наданими позивачем послугами з теплопостачання.

Згідно положень ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена і у ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направляв на адресу відповідача - приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьова С.О. примірник договору купівлі-продажу теплової енергії, із доданою копією рішення міської ради про розміри встановлених тарифів (а.с.24, 25, т.1).

Однак, зі змісту поданих сторонами заяв по суті справи випливає, що дану пропозицію позивача на укладення договору приватний нотаріус залишив поза увагою.

Доказів на підтвердження факту урегулювання даним відповідачем із позивачем питання щодо порядку, розміру та строків здійснення оплати отриманих послуг з теплопостачання, шляхом укладення відповідного договору як із наймачем або орендарем займаного нежитлового приміщення не надано.

Разом з тим, матеріали справи містять докази направлення позивачем на спірну адресу, а саме на ім'я відповідача - приватного нотаріуса Почтарьова С.О. актів наданих послуг за період з жовтня 2015 року та рахунків на їх сплату.

У наданих стороною позивача розрахунку заборгованості по наданим житлово-комунальним послугам з опалювання, а також виписки з переліку грошових сум, здійснюваних по особовому рахунку №3790-0, відкритому на ім'я власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_6, відображено, що по даному особовому рахунку відповідачем здійснювалась сплата наданих послуг з теплопостачання, щомісячно, однак у значно меншому розмірі аніж у визначеними Виконавчим комітетом Переяслав-Хмельницькою міською радою Київської області тарифами на послуги з постачання теплової енергії для споживачів ІІІ груп на опалювальні періоди, починаючи з 2012 року (а.с.184-186, 190-197 т.1).

Таким чином відповідач ОСОБА_6, здійснюючи часткову оплату за отримані житлово-комунальні послуги з теплопостачання до квартири, визнавав свій обов'язок по здійсненню оплати даної послуги, однак оплата відповідачем житлово-комунальних послуг даного виду здійснювалось не регулярно та не у визначені чинним законодавством розмірі.

Положеннями статті 322 Цивільного кодексу України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власність зобов'язує.

Згідно з частиною 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Таким чином, відповідач ОСОБА_6, як власник нежитлового приміщення, який дозволив Почтарьову С.О. здійснювати приватну нотаріальну діяльність у даному приміщенні, зобов'язаний сплачувати вартість отриманих комунальних послуг. Після стягнення з ОСОБА_6 заборгованості по оплаті вартості комунальних послуг, він не позбавлений можливості вирішувати питання щодо сплаченої грошової суми з особою, якій він надав право на користування своїм приміщенням, а саме з Почтарьовим С.О., який здійснює приватну нотаріальну діяльність у зазначеному нежитловому приміщенні та який фактично користувався в зазначений період житлово-комунальними послугами для здійснення своєї приватної нотаріальної діяльності. За таких обставин, суд першої інстанції законно та обґрунтовано стягнув заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги саме з власника нежитлового приміщення.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. №572, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закон України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Викладені у поданій відповідачем ОСОБА_6 апеляційній скарзі посилання на нез'ясування судом першої інстанції обставин з яких саме підстав позивачем було відмовлено відповідачу - приватному нотаріусу Почтарьову С.О. у наданні квитанції на оплату послуг з теплопостачання у спірній квартирі, нарахованих у відповідності до встановлених тарифів для населення за листопад-грудень 2016 року та січень 2017 року, не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки місцевим судом при його ухваленні було розглянуто наведені вище посилання сторони відповідача, а також надано їм правову оцінку.

Зокрема, суд зауважив на тому, що квартира АДРЕСА_1, яка використовується приватним нотаріусом Почтарьовим С.О. для своєї професійної діяльності, не відноситься до житлового фонду, тому що згідно із частиною четвертою статті 4 Житлового кодексу Української РСР до житлового фонду не входять нежитлові приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

В даному випадку, приміщення для здійснення приватної нотаріальної діяльності повністю відповідає вимогам Міністерства юстиції України, тобто розміщено у квартирі житлового будинку на першому поверсі та має окремий вхід з вулиці.

Факт використання зазначеної квартири в приватній нотаріальній діяльності співвідповідачем Почтарьовим С.О. встановлений судами, підтверджується матеріалами справи, ніким із сторін не оспорюється. При цьому вказана квартира, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_6 виведена, на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, із житлового фонду та має статус нежитлового приміщення.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №6-1926цс16 зроблено висновок, що «відповідач є приватним нотаріусом та використовує належне їй приміщення в житловому будинку для здійснення нотаріальної діяльності. Постачання теплової енергії до цього приміщення відбувається за допомогою системи централізованого опалення жилого будинку. В укладеному між сторонами договорі про теплопостачання зазначено, що споживач зобов'язується оплатити енергію за встановленими тарифами, які затверджені міськими органами самоврядування. Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 13 жовтня 2011 року № 1053 встановлено тариф на послуги з централізованого опалення для другої групи споживачів (інших споживачів у нежитлових приміщеннях). Оскільки приватний нотаріус отримує централізоване опалення не для задоволення власних житлово-побутових потреб, а для здійснення нотаріальної діяльності у приміщенні, яке фактично не є житловим, суди безпідставно відмовили в задоволенні позову комунального підприємства».

З досліджених судом розрахунку заборгованості по наданим послугам з теплопостачання квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, у сукупності із наданими суду витягами з рішень Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області, вбачається що розрахунок боргу було проведено у відповідності до встановлених тарифів для іншої категорії споживачів, окрім населення та бюджетних установ. Загальний розмір боргу відповідача за період з 01.04.2012 по наданим послугам з теплопостачання складає 92057,65 грн.

Здійсненні позивачем нарахування заборгованості відповідають вимогам закону, перевірені судом та відповідно підлягають стягненню на користь Комунального підприємства Київської обласної ради «Переяслав - Хмельницьк - тепломережа».

Також, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність передбачених ст. 625 ЦК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2025,57 грн. - трьох відсотків річних та 7964,50 грн. інфляційного збільшення, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

Факт порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасної оплати за надані житлово - комунальні послуги достовірно встановлений, наявність у нього непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг - Комунальним підприємством Київської обласної ради «Переяслав - Хмельницьктепломережа» підтверджується матеріалами справи, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Положеннями ч.ч.2,3 ст.12 ЦПК України закріплено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до положень ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На спростування правильності розрахунку позивача в частині оплати за опалення, 3% річних та інфляційного збільшення боргу відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки відсутність договірних відносин не звільняє відповідача від обов'язку сплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг у зв'язку з тим, що останній являється власником нежитлового приміщення.

Що стосується посилань на порушення судом першої інстанції порядку прийняття до свого розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, то колегія суддів звертає увагу на той факт, що провадження у даній справі було відкрито 21.02.2017, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Проведення призначеного попереднього судового засідання у даній справі відбувалось за правилами визначеними Цивільним процесуальним Кодексом до внесення до нього змін із його викладом у новій редакції.

Вбачається, що при подачі позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15.03.2018, розгляд справи по суті не розпочинався. Позивач у відповідності до положень ч.2 ст.31 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017) не був позбавлений права збільшити розмір пред'явлених до відповідача позовних вимог впродовж розгляду справи.

Посилання відповідача на те, що суд повинен був прийняти подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог виключно до закінчення підготовчого засідання у справі, або ж початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не знайшли свого підтвердження в ході перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, так як питання про призначення підготовчого засідання для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, або ж судового засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, за новою редакцією Цивільного процесуального Кодексу України вирішується судом виключно при вирішенні питання про відкриття провадження у справі.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що спір у даному провадженні вирішено правильно, висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, ч.1 ст. 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану його представником ОСОБА_7, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 20 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна