КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/8625/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Соколов О.М.
провадження № 22-ц/824/4798/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких ОлексіяОлександровича про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила визнати постанову головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких О.О. неправомірною в частині стягнення з боржника виконавчого збору та зобов'язати державного виконавця усунути порушення.

В обґрунтування скарги зазначала, що 14.05.2018 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Диких О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56381443 на підставі виконавчого листа №757/8625/15-ц від 19.05.2017 року, який був виданий на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2016 року, в якому зазначено, що з боржника необхідно стягнути виконавчий збір у розмірі 51 874 грн. 59 коп.

Враховуючи зазначене, скаржник зазначала, що у зв'язку з тим, що стягнення заборгованості відбувається шляхом звернення стягнення на майнові права, державний виконавець немає права стягувати виконавчий збір так як законом не передбачений добровільний порядок виконання такого рішення та посилалася на те, що розмір винагороди державного виконавця не вірно розрахований.

Таким чином вважала, що оскаржувана постанова є незаконною, та такою, що винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та прийняття постанови, якою скаргу задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником не надано належних доказів щодо того, що державним виконавцем за вказані дії стягнуто виконавчий збір, за яке не передбачено стягнення, також неможливо встановити чи вірно було пораховано розмір виконавчого збору так як скаржником не надано жодних доказів з якої саме суми здійснювався розрахунок розміру суми заборгованості.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів справи 05.11.2015 року Печерський районним судом міста Києва у справі №757/8625/15-ц було ухвалено рішення, яким позовну заяву ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено.

Проте, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2018 року вищезазначене рішення було скасовано та ухвалене нове, в якому позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково, а саме, в частині стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майнові права згідно з договором іпотеки від 10 лютого 2011 року на нерухомість, будівництво якої не завершено, якою є гаражне машино-місце, за ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій.

На підставі рішення апеляційної інстанції було видано виконавчий лист і державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №56381443. Крім звернення стягнення на майнові права було зазначено, що боржнику необхідно сплатити виконавчий збір у розмірі 51 874 грн. 59 коп.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За з ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.5 ст.26 цього Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом

До заходів примусового характеру згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

За ч.1 ст.41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що скаржником не надано належних доказів щодо того, що державним виконавцем за вказані дії стягнуто виконавчий збір, за яке не передбачено стягнення, також не вдається можливим встановити чи вірно було пораховано розмір виконавчого збору, так як скаржником не надано жодних доказів з якої саме суми здійснювався розрахунок розміру суми заборгованості.

Отже, державним виконавцем правомірно у відповідності до законодавства було відкрито виконавче провадження №56381443 та зазначено про стягнення виконавчого збору, оскільки ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» прямо зазначає про справляння виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону, так як даний вид стягнення заборгованості відноситься до заходів примусового характеру, за яке передбачається стягнення виконавчого збору.

Таким чином, суд вірно вважав, що скарга є безпідставною.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За наведених обставин, суд прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олексія Олександровича про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2018 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в ухвалі.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: