Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 489/6117/15-ц

провадження № 61-19958св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року у складі судді Тихонової Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 19 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 479/ФКВ-07, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 52 695,00 доларів США, зі сплатою 13,1 % річних за користування кредитом строком повернення до 18 вересня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором та кредитним договором від 19 вересня 2007 року № 480/ФК-07 на підставі іпотечного договору від 19 вересня 2007 року № 2393 та договору про внесення змін від 12 червня 2008 року №2786 ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги повного, належного та реального виконання боржниками зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_3 умови кредитного договору від 19 вересня 2007 року № 479/ФКВ-07 належним чином не виконувала, у зв'язку із чим станом на 13 січня 2016 року її заборгованість становить 752 562,76 грн.

З огляду на зазначене, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення вказаної вищезаборгованості відповідача за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірне майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року, в позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на іпотечне майно у порядку звернення стягнення на нерухомість не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до положень чинного законодавства він має можливість задовольнити свої вимоги у позасудовий спосіб, тому його права не порушено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

13 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк».

19 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди не врахували, що згідно з положеннями частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Заперечень на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 вересня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 479/ФКВ-07, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 52 695,00 доларів США зі сплатою 13,1 % річних за користування кредитом строком повернення до 18 вересня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором та кредитним договором від 19 вересня 2007 року № 480/ФК-07 на підставі іпотечного договору від 19 вересня 2007 року № 2393 та договору про внесення змін від 12 червня 2008 року № 2786 ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 1.1 іпотечного договору від 19 вересня 2007 року іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором від 19 вересня 2007 року № 479/ФКВ-07, а також за кредитним договором № 480/ФК-07.

24 квітня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до зазначеного договору, відповідно до якого предметом іпотеки за договором є квартира АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 лютого 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року № 2692, зареєстрованого Комунальним підприємством «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 04 лютого 2008 року в реєстровій книзі 137, номер запису 22260.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору в порядку, обсязі і на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до положень пункту 4.3. укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 договору іпотеки звернення стягнення на іпотечне майно здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4. цього договору.

За змістом пункту 4.5. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Пунктом 4.4. договору визначено позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя: шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність (у цьому випадку підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є іпотечний договір) (пункт 4.4.1.); шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (пункт 4.4.2.).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з умовами договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4. цього договору.

Відповідно до підпункту 4.4.1 пункту 4 задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотека у власність здійснюється відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», а договір про задоволення вимог іпотекодержателя є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Сторони вказаногодоговору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене удоговорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов'язання.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до вказаної статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в підпункті 4.4.1 пункту 4 іпотечного договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Вирішуючи вказаний спір та розглядаючи вказану справу, суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку доказам, правильно здійснили тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: Б. І. Гулько

А.С. Олійник

С. О.Погрібний

Г.І. Усик