Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 365/855/16-ц

провадження № 61-18595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Калина»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Калина» на рішення Згурівського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі судді Денисенко Н. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 травня 2017 року у складі суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Березовенко Р. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року приватне акціонерне товариство «Калина» (далі - ПрАТ «Калина») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення витрат на незавершене виробництво сільськогосподарської продукції.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 5,44 га, яка розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області. Протягом 2005-2015 років позивач користувався цією ділянкою на умовах договору оренди від 17 вересня 2005 року. Оскільки земельна ділянка використовувалась для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке має замкнутий цикл виробництва, вона була задіяна у виробничій програмі позивача та на ній проводились осінньо-польові роботи до моменту закінчення оренди у листопаді 2015 року, а саме, проводилась передпосівна обробка грунту під посів культур урожаю 2016 року (дискування, оранка, культивація), внесення міндобрив, на що позивач витратив 14 474 грн 53 коп. Після закінчення строку оренди відповідачу було передано її земельну ділянку із поліпшеннями та незавершеним виробництвом врожаю виробничого циклу 2015-2016 років, які неможливо відокремити від земельної ділянки.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд стягнути із відповідача понесені витрати у розмірі 14 474 грн 53 коп. та сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ПрАТ «Калина» не доведено порушення його законних прав, що ним понесено витрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року на обробіток саме земельної ділянки, яка належить відповідачу, так і самого факту поліпшення земельної ділянки. ОСОБА_4 не надавала своєї згоди та не підписувала додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки, як це передбачено пунктом 27 договору оренди землі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 травня 2017 року рішення Згурівського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що сама по собі передпосівна обробка ґрунту під посів культур урожаю 2016 року (дискування) та внесення мінеральних добрив не є поліпшенням земельної ділянки та не змінює якісних характеристик земельної ділянки та її вартості, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПрАТ «Калина».

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Калина» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права, зокрема судом не застосовано до спірних правовідносин статті 11, 627, 629, 1212, 1213 ЦК України, які підлягали застосуванню, з огляду на обставини справи. Суди не врахували, що предметом спору є не капітальні довгострокові поліпшення, які у спірних відносинах не здійснювались, а плоди і доходи, які є результатом господарської діяльності від використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, які перейшли до відповідача. Крім того, суди дійшли помилкового висновку про те, що передпосівна обробка грунту взагалі не є поліпшенням та не змінює вартості земельної ділянки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 19 серпня 2005 року є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,44 га, що розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області.

17 вересня 2005 року між сторонами було укладено договір оренди землі строком на 10 років, який було зареєстровано у Згурівському відділенні Київської регіональної філії № 12 Центру ДЗК Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за № 04:05:027:00169.

Відповідач як орендодавець до закінчення строку дії договору оренди повідомила позивача про намір припинити його дію, що підтверджується копією її заяви від 01 листопада 2014 року, яку позивач отримав.

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Відповідно до пункту 21 договору оренди землі від 17 вересня 2005 року орендодавець надає згоду орендарю на відшкодування останньому втрат на поліпшення орендованої земельної ділянки, у тому числі і які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці.

Згідно пункту 27 договору оренди від 17 вересня 2005 року орендодавець зобов'язаний відшкодувати орендарю витрати, пов'язані з поліпшенням стану об'єктів оренди, яке проводилось орендарем за його (орендодавця) згодою.

Згідно пункту 2 Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, земельне поліпшення - результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об'єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Установлено, що відповідач не надавала своєї згоди та не підписувала додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки, як це передбачено пунктом 27 договору оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставни, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком, на підтвердження поліпшення земельної ділянки відповідача та наявності згоди орендодавця на поліпшення переданих в оренду земельних ділянок, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Калина».

При цьому суд вірно виходив із того, що передпосівна обробка ґрунту під посів сільськогосподарських культур (дискування), проведена орендарем на власний розсуд у межах своєї господарської діяльності, не може вважатись поліпшенням земельної ділянки орендодавця у розумінні Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вірно зазначив про те, що посилання заявника на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є необґрунтованими, оскільки дана правова норма, яка визначає порядок та підстави повернення безпідставно набутого майна, застосовується виключно у позадоговірних відносинах, однак в даній справі між сторонами виникли правовідносини на підставі договору оренди землі.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Калина» залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв