КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/9308/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7226/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С., по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що 29 квітня 2013 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500907601, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надав ОСОБА_1 кошти для власних потреб у розмірі 13 418,54 грн. строком до 30 квітня 2015 року зі сплатою 15,99% річних за користування кредитом.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, кредит надавався позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500295924 від 07 серпня 2012 року, на рахунок НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», суми грошових коштів в розмірі 14 258,54 грн.

Позивачка вважала, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних», зокрема перед укладенням кредитного договору працівники банку її належним чином не ознайомили з умовами кредитного договору і вона не мала достатньо часу для ознайомлення з ними, зокрема через те, що текст договору було викладено дрібним шрифтом.

Умови п. 4 кредитного договору позивачка вважала такими, що не відповідають вимогам ст. 61 Конституції України і ч. 3 ст. 509 ЦК України, що призводить до покладання на неї подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання.

Крім цього, позивачка зазначила, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена пунктом 6 кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. Закону України «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт 6 кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.

Зважаючи на викладене, позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір № 500907601 від 29 квітня 2013 року. (а.с.1-6)

Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» - Авдєєва М.К. подала до районного суду відзив, в якому із посиланням на необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. (а.с.24-27)

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа Банк» про захист прав споживачів відмовлено. (а.с.41-47)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував вимог законодавства та фактичних обставин на які позивачка посилалася обґрунтовуючи заявлені вимоги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. (а.с.49-53)

В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа Банк» - адвокат Плачинда К.О. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком про що у справі є докази. ОСОБА_1 була сповіщена на зазначену нею адресу для листування та зв`язку.(а.с. 66-70)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом встановлено, що 29 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500907601, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надав ОСОБА_1 кошти для власних потреб у розмірі 13 418,54 грн. строком до 30 квітня 2015 року зі сплатою 15,99% річних за користування кредитом.(а.с. 9)

Відповідно до п. 2.4 Договору, кредит надавався позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500295924 від 07 серпня 2012 року, на рахунок НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», суми грошових коштів в розмірі 14 258,54 грн.

За умовами пункту 4 Договору, позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом №1 цього Договору та/або інших платежів за Договором, сплатити Банку штраф у розмірі - якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 19 999.99 грн. - 150 грн. за перший прострочений платіж та 350 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж; - якщо сума кредиту від 20 000 до 49 999.99 грн. - 200 грн. за перший прострочений платіж, та 500 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж; - якщо сума кредиту більша 50 000 грн. - 300 грн. за перший прострочений платіж та 700 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим Договором визначені Сторонами у розділі № 2 цього Договору.

Відповідно до пункту 6 Договору, Сторони погодились внести до кредитного Договору третейське застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст.. 12 Закону України «Про третейські суди», що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони у зв`язку з кредитним Договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених Сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними кредитного Договору, не виключний перелік яких визначений Розділом № 2 цього Договору, відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту, який є невід`ємною частиною цієї третейської угоди та з якими Сторони до підписання цього Договору ознайомлені та згодні.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000р. № 2121-ІІІ(із змінами), кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону передбачають можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та не містять заборони на видачу кредитів, у т.ч. у іноземній валюті.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Посилання позивачки на недійсність оспорюваного правочину із зазначенням ст.ст. 203, 215, 230, 627 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 18, 19, 21, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються наявними у справі доказами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Так, за змістом оспорюваного кредитного договору, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивачка погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним.

Оспорюваний позивачкою договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачкою не надано доказів недійсності договору, зокрема із заявлених нею підстав із посиланням на ст. 230 ЦК України, та(або) його нікчемності, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на положення пп. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону чинної на час укладення оспорюваного договору), яка передбачає обов`язок кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Так, за пунктом 5 кредитного Договору, підписанням цього Договору, позивачка зазначила і посвідчила власним підписом, що вона ознайомлена у письмовій формі і Банк надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, у тому числі інформацією надання якої передбачене нормами закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБ України, які позивачці роз`яснені, зрозумілі і не потребують додаткового тлумачення та з якими позичальник цілком згодна.(а.с. 31)

Об`єктивних доказів підвищення, в односторонньому порядку, Банком процентної ставки за користування кредитними грошима до суду не надано і судом таких не встановлено.

Право Банку надати кредит позивачці сторони не заперечували, тому з огляду на положення частини 1 ст. 82 ЦПК України, суд визнав вказані обставини встановленими.

Встановивши, що Банк мав право надати кредит, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у Додатку до кредитного договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявленого позову.

Доводи позивачки про недійсність оспорюваних положень кредитного Договору з посиланням на ст. 61 Конституції України і ч. 3 ст. 509 ЦК України, та покладання на позивачку подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, колегія суддів визнала неспроможними, оскільки такі доводи фактично обґрунтовані припущеннями можливих порушень умов Договору позивачкою під час його виконання, що не може бути визнано підставою для визнання правочину недійсним.

Проте, колегія суддів не погодилась з висновком районного суду про відсутність порушення норм матеріального права і відмову в позові про визнання недійсним пункту 6 кредитного Договору, який містить третейське застереження.

Так, згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені у Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється й на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди»(частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 03 лютого 2011 року № 2983-VI), незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду повноваження з вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом укладеного сторонами кредитного Договору від 29 квітня 2013 року та Додатку № 1 ОСОБА_1 отримала кредитні кошти на споживчі цілі і вказаний кредитний договір є споживчим, про що сторони зазначили в тексті цього Договору.(а.с. 9, 31)

Вищезазначені обставини укладення з позивачкою кредитних договорів надання саме споживчих кредитів від 07 серпня 2012 року і від 29 квітня 2013 року підтвердив представник ПАТ «Альфа Банк» - адвокат Плачинда К.О. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.(а.с. 72-73)

Вищезазначений Закон набрав чинності 11 березня 2011 року, тому на день укладення сторонами кредитного договору (29 квітня 2013 року) сторони договору не могли зазначати про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають, як під час укладення, так і під час виконання цього договору, підлягають розгляду відповідним третейським судом.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, встановивши, що кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, дійшов висновку про невідповідність цього договору у відповідній частині (п. 6 Договору - третейське застереження) вимогам чинного законодавства, зокрема вимогам пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, суд не встановив.

Щодо застосування позовної давності

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ПАТ «Альфа-Банк» надало суду заяву про застосування позовної давності, як підставу відмови в позові.(а.с. 24-27)

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивачка обізнана про умови кредитного договору, зокрема й про зміст пункту 6 кредитного Договору від 29 квітня 2013 року № 500907601. З позовом до суду до ПАТ «Альфа-Банк» позивачка звернулась лише у травні 2018 року, тобто більш ніж через п`ять років після того як довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанцій безпідставно залишив поза власною увагою доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, не надав оцінку зазначеній заяві про застосування позовної давності.

Наведені порушення слугують безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині визнання недійсним пункту 6 кредитного Договору від 29 квітня 2013 року № 500907601 із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи скарги, цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року - скасувати в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 6 кредитного Договору від 29 квітня 2013 року № 500907601 із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 17 травня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова