Справа № 303/1153/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2019 року, ухвалене суддею Курах Л.В., повний текст рішення складено 24.07.2019,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позов обґрунтовував тим, що у серпні 2001 року він познайомився з ОСОБА_4 . Будучи студенткою, а він військовослужбовцем, вони зустрічалися більше року. Після того як він дізнався, що відповідачка вагітна та чекає від нього дитину, вони вирішили проживати однією сім`єю як чоловік та дружина без укладення шлюбу в квартирі, яку він винаймав у АДРЕСА_1 . Згодом вони вирішили одружитися. За цей період між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і обговорювали варіанти придбання нерухомості.

12 лютого 2003 року вони уклали договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 , в яку вселилися ще до одруження і проживали в ній. Зазначена квартира була зареєстрована за відповідачкою.

01.03.2003 між ними укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 .

Однак шлюбне життя не склалося, а тому рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17.09.2018 року шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу він поставив питання поділу майна, а саме належної їм квартири АДРЕСА_3 , яка є їхньою спільною сумісною власністю, і відповідно до ст.74 СК України підлягає поділу. Однак відповідачка вказану квартиру вважає виключно своєю власністю, чим порушує його майнові права на цю квартиру.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд :

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року до березня 2003 року;

- визнати квартиру, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_4 на цю частину.

Здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано вжиті ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04 квітня 2019 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою : АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила скасувати зазначене рішення, як незаконне, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та відхилив такі докази, як показання свідка ОСОБА_6 , який ствердив факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та планування покупки спільного майна. Натомість не об`єктивно оцінив заяви свідків про передачу коштів для придбання квартири в м. Мукачеві для позивача. Також судом не була встановлена реальна вартість квартири, на момент її придбання, та взято до уваги неправдиві показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є зацікавленими особами, оскільки являються батьками відповідачки. Також зазначала, що придбання квартири відбулося 12.02.2003, а шлюб було укладено 01.03.2003, що свідчить про переконливі наміри сторін щодо спільного проживання, ведення спільного господарства, сталості стосунків пов`язаних спільним побутом, направленим на народження їхньої дитини. А тому вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги і оскаржуване рішення залишити без змін. Зазначила, що не проживала спільно з позивачем до реєстрації шлюбу та не вела з ним спільного господарства. Кошти на придбання квартири надали її батьки, а тому позивач не заперечував щодо оформлення права власності тільки на неї.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Шеруда О.П. апеляційну скаргу підтримали.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник адвокат Попович В.І. апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не надав належних, допустимих та безспірних доказів того, що він з жовтня 2002 року по березень 2003 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 , вів з нею спільне господарство, мав з відповідачкою спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, що б свідчило про усталені відносин притаманні подружжю в розумінні ст. 74 СК України, а також придбання квартири за спільні кошти.

Проте колегія суддів із висновком суду першої інстанції повністю погодитись не може за таких обставин.

Судом установлено, що сторони з 01.03.2003 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.09.2018, що набрало законної сили, між ними розірвано (а.с.10).

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12.02.2003 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , остання купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка за нею в цілому зареєстрована, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2018 року (а.с.8,13).

У позовній заяві ОСОБА_1 просив встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року до березня 2003 року на підставі положень п.5 ч.1 ст.215 ЦПК України.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України (від 18.03.2004) суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Однак чинний Цивільний процесуальний кодекс України від 18.03.2004, який передбачає встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, набув чинності лише 01.09.2005.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

А тому, позовна вимога про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року до березня 2003 року, на підставі п.5 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року, за наведених вище обставин, задоволенню не підлягає.

При цьому, колегія суддів констатує, що попереднім Цивільним процесуальним кодексом України (в редакції 1963 року) не було передбачено встановлення зазначеного факту, а тому відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу йому необхідне для вирішення питання щодо розподілу майна, яке було набуте сторонами за період спільного проживання, на підставі статті 74 СК України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбу, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними.

Однак, відповідно до прикінцевих положень Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року, він набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Оскільки Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 прикінцевих та перехідних положень ЦК України), і відповідно Сімейний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, а тому його норми до правовідносин, які мали місце до набрання ним чинності, застосуванню не підлягають.

Як роз`яснено в пункті першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України, а саме з жовтня 2002 року по березень 2003 року, не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, ОСОБА_1 мав надати докази, з яких можливо б було встановити факт надання ним певних коштів для придбання такої квартири, чи доказів того, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Однак такі докази в матеріалах справи відсутні, а покази свідків, на які посилається апелянт, не можуть підтверджувати обставини надання коштів ОСОБА_1 для придбання квартири.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а також позивачем не доведено, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок їхньої спільної праці або ж за їхні спільні кошти.

Вирішуючи зазначений спір, суд першої інстанції на наведене вище уваги не звернув і помилково застосував норми Сімейного кодексу України за 2004 рік до правовідносин, які мали місце до набрання ним чинності.

З огляду на наведене, апеляційний суд уважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України, підлягає зміні в частині його правового обґрунтування, а апеляційна скарга позивача до часткового задоволення.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді