КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/3384/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Мазка Н.Б.

Унікальний №370/2330/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про стягнення аліментів.

Просив, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00 грн. на місяць, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову посилався на те, що він протягом останніх трьох років проживає із малолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якого виховує та утримує самостійно, оскільки матір малолітньої дитини не надає кошти на її утримання.

З матір'ю дитини позивач у зареєстрованому шлюбі не перебував, а своє батьківство визнав шляхом подання спільної заяви про реєстрацію народження дитини між батьками, що не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Сторони тривалий час проживали разом та спільно виховували дитину. Однак, 15 травня 2015 року відповідач у категоричній формі відмовилася надалі проживати спільно, залишивши йому дитину та виїхала зі спільного помешкання, переїхавши до свого батька.

Дитина проживала разом з позивачем з 15 травня 2015 року по 30 червня 2015 року.

10 червня 2015 року відповідач вперше звернулась до уповноважених державою органів з заявою про розшук дитини.

На вимогу відповідача та після спілкування з працівниками Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, позивач погодився передати дитину за умови, що в разі невиконання відповідачем своїх обов'язків поверне дитину за місцем її постійного проживання.

З 30 червня 2015 року позивач систематично спілкувався з дитиною та утримував її, оскільки відповідач, на той час, не мала самостійного доходу. Відвідуючи дитину за місцем проживання відповідача, систематично наголошував, що остання має змінити своє ставлення до виконання своїх обов'язків, а також звертав увагу на те, що в квартирі для дитини не створені належні умови. Оскільки його зауваження були залишені відповідачем без уваги звернувся з заявою до Служби у справах дітей за місцем проживання дитини.

Службою у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації після виходу за місцем проживання дитини було складено акт від 31 липня 2015 року, що в двохкімнатній квартирі відповідача проживає п'ять осіб, з яких четверо дорослих різної статі та малолітня дитина.

Не погоджуючись з умовами проживання дитини позивач почав вимагати повернути дитину, однак відповідач йому відмовила.

У період з травня 2015 року по грудень 2015 року позивач систематично був свідком аморальної поведінки відповідача, яка зловживала спиртними напоями, не виконувала обов'язків щодо дитини.

Позивач цілком перебрав на себе обов'язки по піклуванню та вихованню дитини.

У грудні 2015 року позивач виявив, що дитина недоглянута та має хворобливий стан, а тому вирішив обстежити сина у клініці «Охмадит». На час проведення обстеження дитину залишив за місцем свого проживання.

Позивач систематично повідомляв відповідача про результати обстеження, однак остання до лікарні не з'являлася, систематично звертаючись з безпідставними заяви до Служби у справах дітей та поліції про викрадення дитини.

Згідно з Витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 05 липня 2016 року місце проживання малолітньої дитини невизначено, між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Батьки не можуть дійти згоди щодо участі матері у вихованні дитини.

Відповідно до розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації №340 від 08 червня 2016 року «Про визначення участі матері у вихованні малолітнього сина», встановлено, що малолітній син на законних підставах проживав разом з батьком, а відповідач має право спілкуватися з дитиною у формі та спосіб визначені даним розпорядженням. Дитина на законних підставах проживає разом з батьком протягом останніх трьох років.

Протягом всього часу проживання дитини окремо від відповідача, остання не тільки не надавала кошти на утримання дитини, не брала участь в її утриманні у натуральній формі, а також привласнювала та використовувала на власний розсуд кошти, які було виділено державою як допомога по догляду за дитиною.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. на місяць, починаючи з 12 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 22 грудня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що відповідно до положень СК України стягнення аліментів на дитину є засобом забезпечення утримання та гармонійного розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. склалися неприязні стосунки.

Між сторонами існував спір щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час вирішення справи щодо стягнення аліментів був вирішений в судовому порядку.

Сторони припинили спільне проживання з червня 2015 року. До 12 грудня 2015 року малолітній син проживав з матір'ю постійно, а 12 грудня 2015 року ОСОБА_2 з використанням обману взяв сина на один день та не повернув. ОСОБА_4 вживала всіх можливих заходів задля повернення сина, проте, ОСОБА_2 грубо порушуючи права ОСОБА_4 чинив цьому перешкоди, утримуючи сина в себе.

Наприкінці грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Проте, за заявою ОСОБА_2 заочне рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року було скасоване.

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним. ОСОБА_4 подала зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з нею.

В період розгляду справи про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 подав позов про стягнення аліментів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року відмовлено в позові ОСОБА_2 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір'ю.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року без змін.

Апелянт наголошувала, що оскільки судом вирішено спір та визначено місце проживання дитини, разом з матір'ю, і рішення на час розгляду справи про стягнення аліментів набрало законної сили, у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для стягнення з неї аліментів.

В судовому засіданні представником апелянта надавались копії вказаних судових рішень та відповідні пояснення, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки та не врахував вказані обставини при ухваленні оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник позивача заявляв про власну необізнаність зі змістом рішення апеляційного суду в справі про визначення місця проживання дитини, хоча був присутнім під час розгляду його апеляційної скарги, що вбачається зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року.

Існуючий у позивача та його представника намір оскарження постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року не впливає на вирішення спору щодо стягнення аліментів, оскільки рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня

2017 року набрало законної сили 31 жовтня 2018 року і відповідно до ст. 124 Конституції України є обов'язковим для учасників справи та для всіх організацій.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не було зазначено мотивів відхилення доводів апелянта та її представника, а також не надано жодної оцінки рішенню Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та постанові Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року.

В судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Макарівської районної державної адміністрації Київської області надіслала клопотання до суду про розгляд справи за відсутності її представника. Просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_3, батьками якого записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_5. (а.с.9)

05 липня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації участь ОСОБА_5 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 була визначена наступним чином: три повних доби кожного тижня - з 10 год. 00 хв. четверга - до 10 год. 00 хв. неділі; місцем зустрічі визначено фактичне місце проживання матері. (а.с.67-68)

Згідно з висновок Печерської районної в місті Києві державної адміністрації №105/01-3089/В-12 від 19 серпня 2016 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю - ОСОБА_5 (а.69-71)

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини було відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.127-134)

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року залишено без змін. (а.с.157-161)

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що надані стороною відповідача рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року не містять відміток про набрання ними законної сили. Відповідач як мати зобов'язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обставин які б перешкоджали цьому встановлено не було. Разом з тим заявлений позивачем розмір аліментів є значно завищеним та може призвести до скрутного матеріального становища відповідача.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частинами першою та другою статті 182 СК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналіз вищенаведених норм свідчить не тільки про існуючий в обох батьків обов'язок по утриманню дитини, але і про покладений на суд обов'язок по встановленню всіх суттєвих обставин справи за для належного захисту прав та інтересів всіх учасників справи.

Положеннями ст. 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав, які б перешкоджали задоволенню позову, є необґрунтованими та суперечать положенням процесуального законодавства, оскільки стягнення аліментів повинно здійснюватись на користь того з батьків з ким проживає дитина. Визнання відповідачем факту проживання дитини на момент розгляду справи з позивачем, не є достатньою підставою для стягнення з неї аліментів, оскільки рішення яким місце проживання малолітнього визначено разом з матір'ю вже набрало законної сили та є обов'язковим для всіх, в тому числі і для суду.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 20 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль