Справа 206/4850/19
Провадження 2/206/1228/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Савченко І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
представника позивача ОСОБА_3 .
Ухвалою судді від 13 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не мешкає 2004 року. На теперішній час йому важко сплачувати комунальні послуги із розрахунку на двох осіб. Також зазначив, що він періодично спілкуються телефоном з братом, однак де саме проживає відповідач йому не відомо. Крім того позивач пояснив, що у відповідача не має ключів від спірної квартири. На підставі викладеного просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цією квартирою, а та обставина, що відповідач є основним квартиронаймачем, не забороняє ставити питання про втрату права користування квартирою останнім та зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився за невідомими суду причинами, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзив на позовну заяву останній не подав, у зв`язку з чим суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до наступного.
Позивача ОСОБА_1 в ордері зазначено, як члена сім`ї відповідального наймача. (а.с.8).
Також, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем надано суду акти обстеження домогосподарства б/н від 15 січня 2019 року, 14 березня 2019 року та 02 серпня 2019 року, відповідно до яких встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2004 року.
Вказані акти підписано сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та завірені директором КП «ЖГ Самарського району» ДМР (а.с. 9-11)
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивача ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Також підтвердив, що ним підписувались акти обстеження, однак зазначив, що ним було підписано три акти одночасно в один день.
Так, під час вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх.
Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Відповідно до положень ст. ст.64,65 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.
Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановленістаттею 71ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.
Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, при зверненні до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2004 року і на підтвердження цього факту надав суду три акти обстеження домогосподарства б/н від 15 січня 2019 року, 14 березня 2019 року та 02 серпня 2019 року, в яких сусіди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджують факт не проживання відповідача з 2004 року.
Однак, допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 , крім іншого, показав, що всі три акти підписувались ним в один день, а тому суд не може їх прийняти та оцінювати як належні докази постійного та безперервного не проживання відповідача протягом встановленого законом шестимісячного строку.
При цьому, явку в судове засідання інших свідків, які б могли підтвердити факт постійного не проживання відповідача у спірній квартирі, відповідач не забезпечив.
Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було.
Крім того, самим позивачем у судовому засіданні було наголошено на тому, що відповідач не має ключів від квартири, при цьому відповідач у судове засідання не з`явився, пояснень по суті справи не надавав, а тому суд позбавлений можливості оцінити цю обставину і визначити, чи не чинить позивач відповідачу перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи,остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Позивач зазначив у судовому засіданні, що він спілкується з відповідачем у телефонному режимі, а тому він не позбавлений можливості звернутися до відповідача з проханням самостійно подати до відповідного органу заяву про зняття з реєстрації у спірній квартирі.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає за необхідне відмовити і у задоволенні позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки ця вимога є похідною.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.
Повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року
Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має прав на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддя: Кушнірчук Р.О.