№ 336/1032/18
пр. № 2/336/111/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Наумові А.А.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Плецької Ю.В.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Сілкіної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3, вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 04.10.2013 року та є батьками неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту фактичного припинення подружніх стосунків у 2014 році ОСОБА_3 життям доньки не цікавився, не виявляв бажання брати участь у її вихованні та спілкуватись з дитиною. Крім того, у 2016 році ОСОБА_3 був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 309 ч. 1 КК України, що свідчить про ймовірні проблеми із зловживанням наркотичними засобами. По суті вимог позивач, вказуючи, що відповідач умитсно не виконує своїх батьківських обовязків, просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 02.04.2018 року провадження у справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

02.05.2018 року відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_3 заперечував проти позову, вказуючи на відсутність законних підстав для задоволення вимог, посилаючись, що він не ухилявся від виконання батьківських обов'язків, спілкувався з донькою після її народження, їздив разом з донькою на відпочинок, щомісячно сплачував аліменти на утримання дитини згідно рішення суду. Через створення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з донькою ОСОБА_3 звертався до органу опіки та піклування у 2016 року для визначення способу участі у вихованні доньки, а також звертався і до суду для визначення способів участі у вихованні дитини.

Ухвалою суду від 19.06.2018 року підготовче провадження у справі було закрите, та справу призначено до розгляду.

27.06.2018 року позивачем було надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач вказувала, що відповідачем не надано належних доказів того, що він виконував обов'язок зі сплати аліментів, ОСОБА_1 не створювала перешкод відповідачеві у спілкуванні з донькою, а ОСОБА_3 веде аморальний та антисоціальний спосіб життя, оскільки був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 309 ч. 1 КК України та до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП, тож відповідача, на думку позивача, не здатен належним чином виховувати дитину та надавати їй позитивний приклад.

Також судом вирішувались клопотання учасників справи.

Судом задоволені клопотання представників сторін про допит свідків та допитані свідки як з боку позивача, так і з боку відповідача.

Судом відхилено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме з КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» інформації про перебування ОСОБА_3 на психіатричному та наркологічному обліку, адже відомостей про диспансерний облік у психіатра такий заклад не має, а щодо на спростування перебування на обліку у лікаря-нарколога відповідачем надані відповідні сертифікати. Також судом відмовлено у витребуванні з відділення податкової інспекції інформації про офіційне працевлаштування та доходи ОСОБА_3, адже такі відомості очевидно не мають значення для предмету доказування по справі про позбавлення батьківських прав. Також судом було відмовлено у витребуванні інформації про відкриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_3, адже ОСОБА_3 факт засудження свого у 2016 році не заперечував, а наявність відкритих кримінальних проваджень, не закінчених вироком чи ухвалою суду, не доводять винуватості ОСОБА_3 у скоєнні будь-яких протиправних діянь.

Інших заяв або клопотань сторонами не заявлялось та судом не вирішувалось.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги на зазначених підставах.

В судовому засіданні позивач вказувала, що після народження доньки ОСОБА_5 вона разом з ОСОБА_3 мешкала у квартирі своєї матері, але через незначний період часу ОСОБА_3 покинув житло та повернувся жити до своєї матері. Приблизно протягом року після народження дитини ОСОБА_3 виявляв інтерес до дитини, телефонував та відвідував родину, але потім цікавість життям, здоров'ям та потребами доньки виявляла лише мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ОСОБА_3 самостійно не приходив та позивачеві не телефонував, життям доньки не цікавився, матеріальної допомоги не надавав. Після рішення органу опіки та піклування стосовно графіку побачень ОСОБА_3 з донькою позивач зустрічам в установлений час не перешкоджала, але з приводу часу та місця таких побачень у неї постійно виникали конфлікти з матір'ю відповідача ОСОБА_6, яку не влаштовували як час і місце зустрічей, так і присутність ОСОБА_1 при таких зустрічах. Позивач на позовних вимогах наполягала на зазначених в позовній заяві підставах.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказуючи, що особисто ОСОБА_3 не виявляв цікавості до доньки, не піклувався про її фізичний та моральний розвиток, не відвідував дитячий заклад, не знає про вподобання та потреби дитини. Фактично інтерес до дитини та бажання спілкуватись з нею та брати участь у її вихованні виявляє лише бабуся дівчинки - ОСОБА_6 Заборгованість по аліментам ОСОБА_3 почав сплачувати лише після звернення ОСОБА_1 з позовом. При цьому доказів того, що кошти перераховуються саме ним, не надав. Вказуючи, що відповідач не виконував своїх батьківських обов'язків, притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що він за своїми моральними якостями не може мати позитивного впливу на дитину, просила позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи, що до народження доньки вони з ОСОБА_1 мешкали разом з матір'ю відповідача, в квартирі їм було виділено окрему кімнату та зроблено ремонт в очікуванні народження дитини, після чого вони планували продовжувати жити разом з матір'ю відповідача. Однак, після народження дитини ОСОБА_1 зненацька вирішила переїхати мешкати до своєї матері, на що ОСОБА_3 погодився. Однак, внаслідок побутових дрібних конфліктів під час сумісного проживання та конфліктів з ОСОБА_1 він через нетривалий час повернувся жити до своєї матері. Перший рік життя дитини ОСОБА_3 постійно навідувався до дружини та доньки, однак, потім почастішали конфлікти з ОСОБА_1 З метою уникнення сварок та словесних конфліктів ОСОБА_3 просив свою матір ОСОБА_6 телефонувати ОСОБА_1, щоб дізнатись про життя дитини, запропонувати допомогу, домовитись про зустріч. Згодом ОСОБА_1 почала створювати перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною, почала підтримувати стосунки з іншим чоловіком. ОСОБА_3 намагався встановити спосіб участі у вихованні дитини, звертаючись до органу опіки та піклування та суду, рішенням органу опіки йому було визначено графік побачень з донькою, який його не влаштовував, але він намагався у визначений час побачити дитину, але ОСОБА_1 під різними приводами уникала зустрічей. Не заперечуючи фактів притягнення до кримінальної та адміністративної відповідальності, відповідач вказував, що це одиничні випадки та він повністю виправився, наркотичних засобів та психотропних речовин не вживає, про що наявні відповідні сертифікати.

Представник відповідача проти позову заперечувала, вказуючи на відсутність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Представник наполягала, що ОСОБА_3 ніколи не втрачав інтересу до спілкування з дитиною та намагався брати участь у вихованні дитини, однак, як з об'єктивних причин, так і через створення позивачем перешкод у спілкуванні не мав такої змоги. Так, ОСОБА_3 не навідувався до дитячого закладу, який відвідувала дитини, оскільки не знав який саме заклад відвідує його донька, адже позивач приховала від нього таку інформацію, щодо стану здоров'я дитини, то представник за дорученням ОСОБА_3 направляла адвокатські запити до медичного закладу для зсування стану здоров'я дитини. З метою захисту своїх прав ОСОБА_3 звертався до органу опіки та піклування, а потім і до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дитини у грудні 2017 році, який був повернутий у зв'язку з неусуненням недоліків у визначений судом строк, що свідчить про те, що інтересу до виховання доньки він не втрачав.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору в у судовому засіданні вказала, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду, органом опіки та піклування був наданий висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав з урахуванням ненадання ОСОБА_3 доказів участі його у спілкуванні, лікуванні та навчанні доньки. Перед наданням висновку перевірили умови проживання ОСОБА_1, а умови проживання ОСОБА_3 не перевіряли, оскільки коли вони вийшли до його помешкання його не було вдома.

Під час судового розгляду в якості свідків були допитані: за клопотанням позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, за клопотанням відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Судом було відмовлено у клопотанні представника позивача про повторний допит свідка ОСОБА_10, адже такий свідок допитувався у присутності представника позивача, а уточнення відомостей щодо місця проводження часу позивачем ОСОБА_1 не відноситься до предмету спору.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю позивача ОСОБА_1 ОСОБА_1 разом з донькою мешкає зі свідком. Батько дитини - відповідач ОСОБА_3 не виявляє інтересу до дитини, не приходить та не телефонує, хоча мешкає поблизу та перешкод у спілкуванні з донькою не має. Після народження ОСОБА_5 ОСОБА_3 матеріально донці не допомагав, не працював, на прохання ОСОБА_1 про надання коштів у зв'язку з лікуванням дитини відповідав, що коштів не має. З приводу дитини ОСОБА_1 телефонує лише бабуся дівчинки ОСОБА_6, яка також одного разу надавала гроші у сумі 500 гривень.

Свідок ОСОБА_13 суду повідомила, що є подругою позивача. Життям ОСОБА_5 цікавиться лише її бабуся ОСОБА_6, батько ж дитини не телефонував, матеріальної допомоги не надавав, дитиною не цікавився.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що є колегою ОСОБА_1 та на вихідних гуляє разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Жодного разу свідок батька дитини не бачила, в розмові дитина про батька не розповідає, ОСОБА_1 вказувала, що батько донькою не цікавиться, подарунків їй не дарує.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є матір'ю відповідача. Сама свідок та її син - відповідач ОСОБА_3 дуже бажають спілкуватись з онукою, але з приводу спілкування не можуть знайти спільної мови з ОСОБА_1 Десь до виповнення ОСОБА_5 одного року свідок та ОСОБА_3 дитину відвідували та постійно спілкувались, але потім ОСОБА_1 почала створювати перешкоди у спілкуванні, у зв'язку з чим були вимушені звернутись до органу опіки, яким були визначені години для спілкування, але ОСОБА_1 встановлений графік порушувала, адже була зайнята на роботі, а у вільний час пропонувала зустрітись з дитиною у під'їзді та відмовлялась піти до дитячого розважального закладу. Свідок на прохання свого сина регулярно телефонує ОСОБА_1, щоб дізнатись як ОСОБА_5. адже ОСОБА_3 вказував, що через конфлікти та образи не бажає спілкуватись з колишньою дружиною. Також свідок неодноразово пропонувала ОСОБА_1 надати кошти для онуки, допомогти з витратами у разі лікуванні, поїхати відпочити до моря, тощо, однак, ОСОБА_1 відмовлялась. Лише одного разу свідок передала ОСОБА_1 500 гривень для придбання онуці окулярів. ОСОБА_3 працює наразі неофіційно, аліменти сплачує та повністю погасив заборгованість, що існувала.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що товаришує з ОСОБА_3 та вони працювали разом. Також свідок візуально знає ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_5 Донька батька знає та радіє йому, адже свідок бачив, що коли вони випадково зустрілись, то дитина одразу підбігла до ОСОБА_3 Також свідок вказував, що часто бачить у кафе ОСОБА_14, яка п'є пиво, а малолітня ОСОБА_5 знаходиться поряд.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що є подругою ОСОБА_6 та буває вдома у ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Приблизно півроку тому при ній ОСОБА_3 попросив свою мати ОСОБА_6 зателефонувати ОСОБА_1 та домовитись про зустріч з дитиною, ОСОБА_6 зателефонувала, але ОСОБА_1 відмовила у зустрічі з дитиною під якимось приводом. Наскільки відомо свідку ОСОБА_3 працює без оформлення.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що зі слів ОСОБА_6 ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Так, якось ОСОБА_6 при свідку телефонувала ОСОБА_1 з проханням зустрітись з дитиною, щоб поздоровити її зі святом, однак, ОСОБА_1 вказала, що вони можуть зустрітись лише 5 хвилин у під'їзді та зауважила, що ця родина їй вже набридла. ОСОБА_6 та ОСОБА_3 дуже люблять дитину та бажають з нею спілкуватись, купують подарунки та ОСОБА_3 пару років тому возив доньку на море.

Також в ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, з яких встановлено наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_15 уклали шлюб 04.10.2013 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9), ОСОБА_15 змінила прізвище на ОСОБА_3.

Батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 10).

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 стягнуто аліменти у розмірі 516 гривень щомісячно (а.с. 11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2016 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 13).

Неповнолітня ОСОБА_5 постійно мешкає разом із матір'ю, відвідує навчально-виховний комплекс, що підтверджено довідкою та характеристиками (а.с. 14, 15, 22), та не заперечувалось відповідачем.

Рішенням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 15.09.2016 року за заявою ОСОБА_3 йому визначено спосіб участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 шляхом встановлення систематичних побачень щомісячно у першу та третю середи з 18.00 години до 20.00 години, другу та четверту неділю з 10.00 години до 12.00 години за попередньою домовленістю сторін та у присутності ОСОБА_1 (а.с. 16).

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 16.09.2016 року ОСОБА_3 був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 309 ч. 1 КК України до покарання у вигляді штрафу (а.с. 17).

Відповідачем з грудня 2014 року по травня 2018 року майже щомісячно на картку ОСОБА_1 перераховувались аліменти різними сумами, від 298 гривень до 500 гривень.

Заперечення позивача, що у квитанціях не зазначено платника коштів, тож такі документи не можуть слугувати підтвердженням сплати аліментів, суд оцінює критично, адже оригінали квитанцій перебувають у володінні та надані суду безпосередньо ОСОБА_3, ОСОБА_1 підтвердила, що платіжні картки з номерами, останніми цифрами яких є 89 та 35 належать саме їй та не зазначила інших підстав, за яких відповідач міг би перераховувати кошти, окрім як для виконання свого обов'язку зі сплати аліментів.

При цьому суд враховує, що платежі здійснювались шляхом поповнення платіжної картки за номером з використанням банківського терміналу, та при здійснені перерахування коштів у такий спосіб вказівка особи платника технічними можливостями банківського терміналу не передбачена.

Інші платежі здійснювались через відділення Укрпошти з зазначенням призначення платежу «аліменти».

Також судом досліджені надані відповідачем фотографії, на яких зображено ОСОБА_5 у різному віці разом з ОСОБА_3 або ОСОБА_6

Згідно з характеристикою зі місця проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно, мешкає разом з матір'ю та бабусею (а.с. 54).

Відповідно до наданих медичних довідок КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» та сертифікатів КУ «Обласний наркодиспансер» ОСОБА_3 станом на квітень 2016 року та травень 2018 року не мав протипоказань для роботи зі шкідливими умовами, для робот з підвищеною небезпекою та для водіння автотранспорту. Не перебуває на обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» (а.с. 55, 86, 88).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2016 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21.03.2017 року, ОСОБА_3 був притягнутий до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП (а.с. 118-120). Хоча позивачем надано роздруківку постанови з ЄРСР без зазначення особи правопорушника, відповідач ОСОБА_3 не заперечував того, що постанова винесена саме щодо нього.

Відповідно до довідок державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 01.08.2018 року та від 07.03.2019 року станом на 01.08.2018 року ОСОБА_3 мав заборгованість зі сплати аліментів у 11520 гривень, натомість станом на березень 2019 року заборгованості по аліментам немає. Відповідачем також надано платіжний документ на підтвердження переказу на ім'я «ОСОБА_3» з метою сплати аліментів на 1800 гривень від 11.03.2019 року.

Оцінюючи досліджені докази у їх сукупності з позиції їх допустимості, належності, достовірності та взаємозв'язку суд дійшов наступник висновків.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 не цікавився життям та здоров'ям доньки спростовані показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, сумісними фотографіями ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який зроблені у різному віці дитини, відповіддю КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 14.07.2016 року щодо стану здоров'я ОСОБА_5, наданою на запит адвоката Сілкіної О.О., яка у свою чергу вказала, що запит здійснений нею за дорученням ОСОБА_3, фактами звернення ОСОБА_3 до органу опіки та піклування та суду для визначення способів участі у вихованні дитини у 2016 та 2017 роках.

Показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних судом за клопотанням позивача, щодо відсутності у ОСОБА_3 зацікавленості у долі доньки, судом в цій частині оцінюються критично, адже, як слідує з показань свідків, своє таке враження вони сформували зі слів ОСОБА_1

Натомість свідки ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказували, що ОСОБА_3 ніколи не втрачав інтересу до дитини, її життя, але через конфліктні стосунки з позивачкою просив свою мати телефонувати ОСОБА_1 для отримання відповідної інформації про доньку.

Показання свідка ОСОБА_7 з приводу того, що ОСОБА_3 не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини спростовані наданими відповідачем платіжними документами, якими підтверджується систематична часткова сплата аліментів, а також і розрахунком державного виконавця, відповідно до якого станом на час розгляду справи судом ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів не має.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як- найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли безперечно доведено належними та допустимими доказами наявність хоча б однієї підстави, передбаченої СК України для позбавлення батьківських прав, винність та умисність поведінки того з батьків, щодо якого поставлено вимогу про позбавлення батьківських прав, очевидна неможливість змінити поведінку батьків у кращу сторону та відповідність інтересам дитини позбавлення батьківських прав.

На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «HUNT v. UKRAINE» зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною ( справа «MAMCHUR v. UKRAINE»).

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав в цій конкретній справі необхідно впевнитись не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, або є хронічним наркоманом або алкоголіком.

На переконання суду, дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено наявність у ОСОБА_3 залежності з негативними наслідками від алкоголю чи наркотиків, оскільки ОСОБА_3 хоча і притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 309 ч. 1 КК України та до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП, однак, це були поодинокі випадки та вони відносяться до 2016 року, натомість як потім він свою поведінку змінив на краще та доказів того, що він продовжує вчиняти правопорушення немає.

Суд також не погоджується щодо наявності та доведеності наступної вказаної позивачем підстави для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Так, оскільки позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, то застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.

При розгляді цієї справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків умисно, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Так, як вже зазначав суд, ОСОБА_3 увесь час після народження дитини цікавився її долею, намагався брати участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні, вчиняв активні дії з метою домогтись побачень з донькою.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності з приводу невиконання батьківських обов'язків, бесіди, попередження, зокрема, з боку органу опіки та піклування.

При наданні висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. на переконання суду, орган опіки та піклування свої функції виконав лише формально.

Так, не дослідивши без поважних причин побутових умов життя відповідача, а дослухавшись лише до тверджень позивачки та відомостей, зазначених у довідці з навчального закладу, який відвідує ОСОБА_5 про те, що спілкування з питань виховання відбувається лише з матір'ю дитини, районна адміністрація без жодного логічного та послідовного обґрунтування визначила, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків та надала висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно цієї дитини.

При цьому поза межами уваги та оцінки органу опіки залишились факти звернення ОСОБА_3 з заявою про визначення способів його участі у вихованні дитини.

Фактично районна адміністрація зосередилась на побутових умовах проживання неповнолітньої ОСОБА_5 у квартирі з матір'ю та довідці з навчального закладу, не з'ясувавши при цьому чи відомо взагалі батьку дитини де навчається його донька та чи намагався він отримати інформацію про місце її навчання та стан здоров'я, чи намагався ОСОБА_3 зустрітись із дитиною, чи не створюється йому перешкод у спілкуванні з донькою.

На переконання суду, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що ОСОБА_3 не байдуже до долі дитини, він не втрачав інтересу до доньки ніколи та не втратив наразі, увесь час життя доньки прагнув з нею спілкуватись та впливати на її виховання та розвиток, по мірі можливості, хоча і не в недостатньому обсягу, надавав матеріальне забезпечення.

На час розгляду справи ОСОБА_3 повністю погасив заборгованість по аліментам, що також свідчить на користь його прагнення брати участь у матеріальному забезпеченні дитини.

Судом не встановлено жодних фактів, які б свідчили про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо дитини відповідатиме інтересам саме дитини або матиме хоч якийсь позитивний наслідок для її подальшого життя.

Відтак, суд вважає, що на теперішній час не встановлено підстав для застосування до ОСОБА_3 такої крайньої міри як позбавлення батька батьківських прав відносно малолітньої доньки, а отже і немає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Запоріжжя, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Запоріжжя, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_2.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34, код ЄДРЮО 37573885.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк