Номер провадження: 22-ц/813/6922/19
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

18.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.07.2018 року ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в розмірі 3500 доларів США та зобов`язався повернути в строк до 13.07.2018 року, а в разі прострочення, сума боргу збільшується вдвічі. На підтвердження цього ОСОБА_2 власноруч написав та підписав розписку. Через деякий час, ОСОБА_2 повернув 500 доларів США.У якості досудового врегулювання спору позивач неодноразово при особистій зустрічі та по телефону звертався до відповідача з вимогами повернути грошові кошти. Відповідач до теперішнього часу позики не повернув, продовжує постійно ухилятися від повернення позики, на прохання добровільно повернути позику не реагує.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21.06.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21.06.2019 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, а також судом порушені норми матеріального і процесуального права.

В скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу без всебічної і повної перевірки обставин справи, не дослідивши та не оцінивши в сукупності надані докази, без детального аналізу законодавства, що регулює спірні відносини між сторонами, дійшов хибного висновку, що в результаті призвело до прийняття невірного рішення.

У відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача у суді першої інстанції вказував, що відповідач відповідно до розписки, написаною ним 11.07.2018 року, зобов`язався повернути позивачеві борг в розмірі 3500 доларів США, а в разі несвоєчасного повернення грошових коштів, зобов`язується повернути борг в подвійному розмірі. Оскільки відповідачем було повернуто частину боргу, а саме було повернуто 500 доларів США, розмір боргу згідно з розпискою складає 6000 доларів США.

В суді першої інстанції відповідач позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Також пояснював, що позивач та його друзі із застосуванням до нього фізичної сили та погроз примусили написати розписку про те, що він повинен на протязі двох днів повернути йому борг за несправний автомобіль. Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що коли він був на роботі ОСОБА_1 приїхав до нього додому і почав погрожувати його дружині, після чого вона була змушена віддати під розписку ОСОБА_1 500 доларів США.

Представник відповідача у суді першої інстанції, пояснив, що зі слів відповідача йому відомо, що до ОСОБА_2 зателефонувала дружина позивача і попросила відремонтувати автомобіль її чоловіка, відповідач погодився і відремонтував автомобіль. Та, через деякий час ОСОБА_1 зателефонував відповідачеві та повідомив, що його автомобіль несправний і почав вимагати з ОСОБА_2 повернути йому борг в розмірі 3500 доларів США. Представник відповідача також у судовому засіданні зазначив, що відповідач у борг грошові кошти від позивача не отримував, в розписці зазначені зовсім інші правовідносини.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 відремонтував автомобіль позивача ОСОБА_1 .. Однак через деякий час позивач зателефонував і повідомив, що його автомобіль знову зламався і почав вимагати від її чоловіка ОСОБА_2 , щоб він знову його відремонтував, оглянувши автомобіль ОСОБА_2 пояснив позивачеві, що автомобіль потрібно показати майстрам автосервісу. Проте ОСОБА_1 , цього не зробив та залишив несправний автомобіль біля їх будинку з відповідачем, забравши з собою ключі від авто. Через деякий час коли чоловік ОСОБА_3 перебував на роботі ОСОБА_1 приїхавши до них додому, почав погрожувати їй та дітям. Непокоячись за життя свого чоловіка, ОСОБА_3 віддала позивачеві 03 серпня 2018 року під розписку грошові кошти в розмірі 500 доларів США, яка була написана власноруч позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи положення ст.1046 ЦК України письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, повинна містити не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику.

Як наголошується в ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне, що згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Колегія суддів вважає, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно встановити їх справжню правову природу незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, він надав грошові кошти відповідачеві в зв`язку з чим, між ними було укладено усний договір позики на суму 3500 доларів США.

Приймаючи до уваги зміст розписки та викладені в позові обставини, колегією суддів встановлено, що позивач 11.07.2018 року не передавав грошові кошти відповідачу, тобто 11.07.2018 року між сторонами не було укладено договору позики.

Крім того, колегія суддів вважає, що розписка, якою обґрунтовує свої позовні вимоги позивач не є розпискою в розумінні ст.1047 ЦК України у зв`язку із тим, що у ній не міститься жодних відомостей про передання позивачем відповідачу грошових коштів, а міститься вказівка відповідача про те, що він залишився винним кошти за завданий збиток автомобіля позивача, що свідчить про фактичну відсутність факту передачі грошових коштів.

Посилання автора апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції розглянув справу без всебічної та повної перевірки обставин справи, не дослідивши та не оцінивши в сукупності надані докази, без детального аналізу законодавства, що регулює спірні відносини між сторонами, дійшов хибного висновку, що в результаті призвело до прийняття невірного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи викладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення немає.

Колегія суддів, розглянувши справу приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький