РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/608/19

Провадження №: 2/755/957/19

"25" березня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, -

у с т а н о в и в :

03.01.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, в якому просить суд визнати недійсним п. 27 договору іпотеки №KIVVGA00000020 від 04.06.2007 року укладений між позивачем та відповідачем та посвідчений третьою особою у справі. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 04.06.2007 року між позивачем та відповідачем в забезпечення по кредитному договору було укладено іпотечний договір №KIVVGA00000020. Сторона позивача зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», однак відповідно до чинного законодавства застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинно відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. На думку позивача, тільки при дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». За твердженням позивача, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься п. 27 договору іпотеки, не містить цих умов. Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у справі № 753/15437/16-ц, яка набрала законної сили, судом встановлено, що: «отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України.» Позивач вказує, що у пункті 27 договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», передбачений ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. Позивач посилаючись на положення ст. 628 ЦК України зазначає, що спірний договір не містить всіх обов'язкових умов, відтак вказівка зазначена у положеннях п. 27 Договору іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є хибними, оскільки вказані положення договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закову України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 ЦК України позивач зазначає, що з урахуванням встановлених обставин, положення п. 27 Договору іпотеки щодо «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно у зв'язку з чим, на думку позивача, пункт 27 договору іпотеки де вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя зазначеного іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя - є недійсним. Сторона позивача вказує, що в день підписання договору іпотеки згода на укладення самого договору іпотеки надавалася, а от додаткова згода на включення застереження до договору іпотеки взагалі не надавалася, хоча мала надаватися обов'язково, відсутність якої і спричиняє недійсність застереження. У позові зазначено, що позивачу було роз'яснено фахівцем у галузі права, що додаткова згода на включення застереження до договору іпотеки взагалі нею не надавалася хоча мала надаватися обов'язково, а відсутність даної згоди спричиняє недійсність такого застереження. На думку сторони позивача, про обов'язковість такої згоди повідомив Верховний Суд Украйни в своєму Узагальненні судової практики про застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна ухваленому в 2015р., в підрозділі «Деякі особливості передачі в іпотеку майна визначеного як предмет іпотеки» де зазначив, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (вказане задоволення вимог може відбуватися шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені третій особі або шляхом набуття на предмет іпотеки права власності), що включене до договору іпотеки за своєю за своєю правовою природою є окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Верховним Судом України вказано, що тільки цей договір передбачений ст.ст. 33, 36, 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» є підставою для задоволення вимог Іпотекодержателя. Виходячи з того, що вказане застереження є окремим від договору іпотеки договором, за яким відбувається розпорядження майном, на його укладення, що проявляється у включенні його до договору іпотеки, потрібна згода Іпотекодавця. Тобто має даватися нотаріально посвідчена згода іпотекодавця і на укладення договору на включення до нього застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в позасудовому порядку, а у разі відсутності цієї згоди вказане застереження визнається недійсним. Також сторона позивача вказує, що окрім того, що саме застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке включено до даного договору іпотеки і яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України під тим застереженням у тому вигляді у якому воно як договір включене до договору іпотеки, в даному застереженні взагалі немає особистого підпису позивача як Іпотекодавця та сторони даного застереження, що є двостороннім договором. У відповідній графі під самим застереженням відсутній підпис іпотекодавців. У позові зазначено, що позивач не будучи юристом, не могла знати та розуміти, що дані застереження, які включено до даного договору іпотеки, не відповідають нормам чинного законодавства. За твердженням сторони позивача, фактично додаткова згода на включення застереження до договору іпотеки взагалі не надавалася хоча мала надаватися обов'язково, відсутність якої і спричиняє недійсність застереження. На думку сторони позивача, має даватися нотаріально посвідчена згода Іпотекодавця і на укладення договору іпотеки і на включення до нього застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в позасудовому порядку, а у разі відсутності цієї згоди, застереження визнається недійсним. Позивач вважає, що дії банку є неправомірним і у зв'язку з зазначеним, позичальник потребує судового захисту своїх прав та майнових інтересів, в тому числі, шляхом визнання правочину недійсним.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року відкрито провадженні у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

19.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні посилаючись на положення ст.ст. 12, 33, 36 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 6, 203, 215, 626-628 ЦК України. Відповідач вказує, що Іпотечним договором передбачено, що сторони домовилися, що добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному у пункті 27 договору. Згідно з пунктом 12.9 іпотечного договору, підписанням даного договору іпотекодавець підтверджує, що розуміє умови цього договору і погоджується з ними. Отже, на думку відповідача, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач вказує, що з дати укладення договору позивач не звертався до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів, а звернувся до суду з позовом у грудні 2018 року, після того, як у грудні 2018 року Київським апеляційним судом розглянуто позов банку до позичальника про звернення стягнення. Постановою суду банку відмовлено в задоволенні позовних вимог, оскільки суд вважає, що Законом України «Про Іпотеку» так і умовами договору іпотеки квартири не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу. При цьому, апеляційною інстанцією встановлено укладення між сторонами договору іпотеки, яким передбачені Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закову України «Про іпотеку». Як зазначає відповідач, судом встановлено: «Договором іпотеки квартири передбачено такий позасудовий спосіб звернення стягнення, як шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким особам, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 3акону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т. ч. витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Вказані положення укладеного сторонами іпотечного договору не суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку». Відповідач вказує, що преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивним і об'єктивним межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову спорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини, тому факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи. На думку відповідача, доводи позивача про відсутність у застереженні, яке міститься в п. 27 іпотечного договору істотних умов, передбачених нормами права, що регулюють положення про договір, зокрема додаткової згоди на включення застереження до договору іпотеки є безпідставними, оскільки сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить cт. 36 Закону Украйни «Про іпотеку». Також відповідач вказує, що взагалі незрозумілим, є позиція в позовній заяві щодо застережень, які містяться в Іпотечному договорі, адже позивач спочатку зазначає, що мала укладатися окрема додаткова згода на включення в договір застереження, хоча позивачу відомо що такі застереження можуть міститися в іпотечному договорі, як це і зазначено в даному договорі іпотеки, і в той же час позивач зазначає про відсутність підпису, хоча незрозумілим залишається про яку графу зазначає позивач, адже факт підписання договору іпотеки та передачу майва в іпотеку, як забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором не заперечується. За таких обставин, на думку відповідача, дані посилання в позовній заяві суперечать одна одній. Відповідач вважає, що договір іпотеки укладений відповідно до вимог чинного законодавства, посвідчений приватним нотаріусом, осіб які підписували договір, їх дієздатність, також правоздатність встановлено.

Разом із відзивом на позовну заяву, відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій просить суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі сплавом строку позовної давності посилаючись на положення ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України та дату укладення спірного договору - 04.06.2007 року.

13.03.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що сторона позивача просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на те, що через необізнаність позивача в галузі права, при укладання договору іпотеки, він виявив волю щодо укладення самого договору іпотеки, не виявляючи жодної волі на надання згоди щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторона позивача вважає, що зважаючи на відсутність у позивача при укладенні договору іпотеки однієї з необхідних вимог для чинності правочину - волевиявлення, Розділ «Звернення стягнення на предмет іпотеки» договору іпотеки від 04.06.2007 року укладений між позивачем та відповідачем, слід визнати недійсним.

Третя особа отримала ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими до неї документами 28.01.2019 року, однак своїм процесуальним правом на надання пояснень, станом на час ухвалення рішення у справі, не скористалась.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.06.20017 року між позивачем, як іпотекодавцем, та відповідачем, як іпотекодержателем, був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири №KVVGA00000020.

Відповідно до п. 27 Розділу «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавця, або

- продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

За змістом п. 12.9 договору іпотеки, даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного).

Відповідно до положень ст.ст. 202, 203, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом ст.ст. 6, 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст.ст. 628, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 18, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення спірного договору), іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Проаналізувавши викладені сторонами посилання та зазначені норми законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Всупереч думці сторони позивача суд зазначає, що розділ іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»» п. 27 в повній мірі відповідає загальним положенням про договір, адже у разі, якщо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься в іпотечному договорі, а не оформлене окремим договором, аналіз відповідності застереження загальним положенням про договір має здійснюватися з урахуванням всіх інших умов та реквізитів договору іпотеки, і при здійсненні відповідного аналізу судом не встановлено фактичних обставин, що могли би свідчити про недійсність застереження у зв'язку з його невідповідністю загальним положенням про договір, що передбачені нормами ЦК України.

Безпідставними, на думку суду, є посилання сторони позивача на те, що положення п. 27 іпотечного договору не є застереженням, а лише передбачають один з можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки зі змісту ст.ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може укладатись як окремий документ, а також може міститися у змісті іпотечного договору у вигляді застереження. Підписанням договору іпотеки сторони погодили договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі і предметом цієї домовленості є погоджені сторонами способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодних посилань на те, що визначені способи звернення стягнення в позасудовому порядку є передумовою для укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя умови договору іпотеки не містять.

Також на думку суду, не відповідають вимогам закону та умовам іпотечного договору посилання сторони позивача на те, що на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, потрібна була окрема нотаріально посвідчена згода іпотекодавця, та під самим застереженням у п. 27 іпотечного договору не міститься підпису іпотекодавця, що на думку сторони позивача свідчить про недійсність застереження.

Законодавством, як і умовами договору іпотеки, не передбачено необхідності окремого надання нотаріально посвідченої згоди на договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, при цьому сам договір іпотеки є нотаріально посвідченим та підписаним його сторонами, а п. 27 є однією з умов договору іпотеки, підписуючи який позивач погоджується зі всіма його умовами, у тому числі і умовами, передбаченими п. 27 договору іпотеки.

Відповідне обґрунтування стосується і посилань позивача на відсутність особистого підпису іпотекодавця безпосередньо під застереженням у п. 27 договору іпотеки, адже підписуючи договір в цілому позивач погодилась в тому числі і з умовами п. 27 договору іпотеки. При цьому, слід відмітити, що посилання сторони позивача на відповідне Узагальнення практики Верховного Суду України є перекручуванням тексту узагальнення та відповідних вимог не містить.

Позивач зазначає, що її воля була спрямована на укладення договору іпотеки, однак така воля була відсутня у частині надання згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі.

При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство України містить визначення ряду правочинів з так званим дефектом волі (помилка, насильство, обман, тяжка обставина тощо). Однак сторона позивача жодним чином не здійснює посилань на конкретні норми закону (ст.ст. 225, 229, 230, 231, 233 ЦК України тощо), не обґрунтовує їх та не надає суду відповідних доказів. Натомість п. 12.9 договору іпотеки містить посилання на те, що договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). І в цьому контексті позивач не надав суду жодних мотивованих посилань та доказів на спростування викладених положень договору іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд також приймає до уваги зміст наявної в матеріалах справи копії постанови Київського апеляційного суду від 12.12.2018 року в частині встановлених наведеним судовим рішенням обставин, висновки якої узгоджуються із висновками суду першої інстанції при розгляді цієї справи.

Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті заявлених вимог та встановлених відповідно до цих вимог обставин, застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності чинним законодавством не передбачено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-260, 263-265, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 6, 202, 203, 204, 209, 215, 217, 626, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25.03.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (02192, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Відповідач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, );

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна (АДРЕСА_2

Суддя -