П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/1926/19

Номер провадження 22-ц/804/3126/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Принцевської В.П., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Єфремова О.В,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція Безпеки»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2019 року у складі судді Матвєєвої Ю.О.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 01.01.2017 року працював у ТОВ «Агенція Безпеки» на посаді охоронника відділу охорони ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча». З 27.01.2017 року його було увільнено від виконання роботи на час мобілізації на особливий період зі збереженням посади та середньомісячного заробітку. Вважає, що дії відповідача щодо включення до розрахунку його середнього заробітку виплат за липень 2018 року є неправомірними. Відповідач не робив коригувань та виплату середнього заробітку з урахуванням підвищених посадових окладів. Збільшивши в ході розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив визнати неправомірними дії ТОВ «Агенція Безпеки» щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати, стягнути з відповідача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період липень 2018 року - квітень 2019 року у розмірі 38478,78 грн., компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1103,23 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 4500,00 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агенція Безпеки» про стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення , яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції з посиланням на баланси відповідача станом на 30.06.2018 року, на 30.09.2018 року та 31.12.2018 року про дебіторську заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги, ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову на підставі вищезазначених наказів, якими фактично скасоване коригування збереженого заробітку.

Відповідач своїми протиправними наказами встановив коефіцієнт коригування 1,0000001, який є мінімальним, що вказує на відсутність коригування взагалі.

Посилаючись на норми ст.81 ЦПК України, ст.ст.14,15 ЗУ «Про оплату праці», ст.97 КЗпП України, ОСОБА_1 зазначив, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно з ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Позивач не повідомлявся про зміну умов праці в бік погіршення.

Відповідач в односторонньому порядку прийняв рішення про непроведення коригування заробітної плати в усіх випадках її збереження та зменшення коефіцієнту коригування до 1,0000001. Крім того, накази відповідача про зменшення коригуючого коефіцієнта стосуються не всіх працівників у випадку підвищення посадових окладів, а тільки тих, за ким зберігається середній заробіток, що є дискримінацією по відношенню до мобілізованих, за ким зберігається місце роботи та середній заробіток.

Вищезазначені накази відповідача про встановлення коефіцієнту коригування не були додані до відзиву на позовну заяву, і в самому відзиві про них мови не йде, що вказує на відсутність їх існування на момент подання позову. Ці докази викликають сумнів щодо їх достовірності, вони не відповідають вимогам діючого трудового законодавства, тому суд не мав приймати їх до уваги при ухваленні рішення.

Позивач просив задовольнити його позов, посилаючись на обставини, якими позивач обгрунтував позовну заяву.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що з заявленими заявником вимогами відповідач повністю не згоден, не визнає їх та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі з наступних підстав.

Усі докази, належним чином завірені, були додані до відзиву на позовну заяву, який був поданий у передбачений законом строк. В описі додатків до відзиву на позовну заяву також зазначені Накази № 69 від 27.06.2018 р та № 103 від 01.10.2018 р. Твердження позивача, що ці накази були прийняті після звернення його до суду із позовом є хибними, оскільки позивач звернувся до суду у березні 2019 року, а накази № 69 і 103 - від 27.06.2018 р. та 01.10.2018 р. відповідно.

Також помилковими є твердження позивача про одностороннє встановлення відповідачем коригуючого коефіцієнту - спростовуються наказами про його встановлення, які узгоджені із вільно обраним уповноваженим представником трудового колективу (за відсутності на підприємстві профспілкової організації), що діє в інтересах працівників.

Представник відповідача, з посиланням на положення ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст. 94 КЗпП України, ст. 4 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 19 Господарського Кодексу України, зазначив, що посилання в апеляційній скарзі на лист Міністерства праці і соціальної політики № 696/13/84-08 від 24.10.2008р. як можливості зменшення коефіцієнту коригування заробітної плати у випадку скрутного матеріального становища госпрозрахункового підприємства, а не звільнення - є безпідставними, оскільки цей лист має рекомендаційний, а не обов`язковий характер; за положеннями п. 10 Порядку № 100 за відсутності фінансової можливості роботодавець може не проводити коригування заробітної плати на коефіцієнт її підвищення і має право на свій розсуд округлювати коефіцієнт коригування, встановлювати цей коефіцієнт самостійно, що відповідає практиці Верховного Суду України; судове рішення про встановлення певного коефіцієнту коригування буде втручанням у господарську діяльність підприємства-відповідача; наказами по підприємству підтверджено обмеження фінансових можливостей; підприємство здійснює виплату середнього заробітку всім працівникам, що мобілізовані, що додатково обтяжує фінансовий стан підприємства, і держава ці кошти на відшкодовує підприємству.

Позивач до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, наказом ТОВ «Агенція Безпеки» за №420 о/с від 29.12.2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду охоронника відділу охорони ПАТ «ММК імені Ілліча» (а.с. 8-9)

Наказом №47-ос від 27.01.2017 року позивача було зараховано на військову службу за контрактом строком на п`ять років до 26.01.2022 року (а.с.10-11)

Наказом ТОВ «Агенція Безпеки» №38 о/с від 06.02.2017 року ОСОБА_1 на підставі ст.119 КЗпП України звільнено від роботи з 27.01.2017 року до дня закінчення дії контракту. Місце роботи позивача, посаду та середній заробіток збережено (а.с.12).

Як вбачається з Балансу (Звіту про фінансовий стан) ТОВ «Агенція Безпеки» на 30.06.2018 року, дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги на початок звітного періоду складала 30526 грн., на кінець звітного періоду - 25012 грн. Інша поточна дебіторська заборгованість на початок звітного періоду складала 225 грн., на кінець звітного періоду - 2643 грн.

Згідно з Балансом (Звіт про фінансовий стан) ТОВ «Агенція Безпеки» на 30.09.2018 року дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги на початок звітного періоду складала 30526 грн., на кінець звітного періоду - 26703 грн. Інша поточна дебіторська заборгованість на початок звітного періоду складала 225 грн., на кінець звітного періоду - 4133 грн.

Згідно з Балансом (Звіт про фінансовий стан) ТОВ «Агенція Безпеки» на 31.12.2018 року, дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги на початок звітного періоду складала 30526 грн., на кінець звітного періоду - 33864 грн. (а.с.61-66).

Наказом ТОВ «Агенція Безпеки» № 69 від 27.06.2018 року, № 103 від 01.10.2018 року, здійснивши аналіз фінансових можливостей підприємства, з метою впорядкування заробітної плати при підвищенні посадових окладів та тарифів, в усіх випадках збереження середньої заробітної плати розмір коефіцієнта, на який коригують заробітну плату при підвищенні окладів та тарифних ставок, по підприємству ТОВ «Агенція Безпеки» встановлено 1,0000001. (а.с.57,58).

В матеріалах справи є розрахункові листи позивача за період з лютого 2017 року по квітень 2019 року, з яких вбачається що ОСОБА_1 щомісячно нараховувалась та виплачувалась середня заробітна плата, в наступному розмірі: за лютий 2017 року - 3780,80 грн., за березень 2017 року - 4135,25 грн., за квітень 2017 року - 3591,76 грн., за травень 2017 року - 3946,38 грн., за червень 2017 року - 3946,38 грн., за липень 2017 року - 4169,76 грн., за серпень 2017 року - 4343,50 грн., за вересень 2017 року - 4169,76 грн., за жовтень 2017 року - 4144,94 грн., за листопад 2017 року - 4368,32 грн., за грудень 2017 року - 4169,60 грн., січень 2018 року - 4578,00 грн., за лютий 2018 року - 4360,00 грн., за березень 2018 року - 4550,75 грн., за квітень 2018 року - 4332,75 грн., за травень 2018 року - 4332,75 грн., за червень 2018 року - 4332,75 грн., за липень 2018 року - 4796,00 грн., за серпень 2018 року - 4768,75 грн., за вересень 2018 року - 4578,24 грн., за жовтень 2018 року - 4796,00 грн., за листопад 2018 року - 4796,00 грн., за грудень 2018 року - 4305,50 грн., за січень 2019 року - 4717,44 грн., за лютий 2019 року - 4492,80 грн., за березень 2019 року - 4464,72 грн., за квітень 2019 року - 4698,26 грн. (а.с.13-21,81)

Згідно з довідкою ТОВ «Агенція Безпеки» ОСОБА_1. з 01.01.2017 року по теперішній час, за посадою охоронника відділу охорони ПАТ «ММК імені Ілліча» встановлено оклад згідно штатного розпису - 9,7 грн. за часовим тарифом; посадовий оклад згідно штатного розпису від 01.05.2017 року - 10,19 грн., від 01.11.2017 року - 10,7 грн., від 01.01.2018 року - 11,19 грн., від 01.07.2018 року - 20,5 грн., від 01.01.2019 року - 21,12 грн.

Листом ТОВ «Агенція Безпеки» № 467/АБ від 31.07.2018 року ОСОБА_1 роз`яснено, що розрахунки середньої заробітної плати виконані на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

За змістом ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

За змістом ч. 2 ст. 97 КЗпП України і аналогічних положень в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці»: форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Статтею 4 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За положеннями п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року з подальшими змінами, чинними на момент виникнення і тривання спірних правовідносин, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

За змістом абз. 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку № 100: якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Судом встановлено і перевірено, що заробітна плата позивачу обчислена в порядку п. 2 Порядку № 100.

Згідно із пунктом 10 Порядку № 100 на госпрозрахункових підприємствах, до яких відноситься ТОВ «Агенція безпеки», у випадках підвищення посадових окладів корегування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Свій розвиток вказані положення знайшли в роз`ясненнях Міністерства праці та соціальної політики України в листах від 17.05.2018р. № 838/0/101-18 від 24.10.2008р. № 696/13/84-08, за якими на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плат та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом, оформлюється наказом, який обов`язково повинен бути погоджений профспілковим комітетом або іншим уповноваженим представляти інтереси працівників органом.

В постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14 Верховний Суд України також наголосив на тому, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плат та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, та що таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.

Заперечуючи проти позову, роботодавець посилався на те, що підприємство з 2014 року знаходиться у скрутному становищі, пов`язаному із зниженням попиту на послуги підприємства через складну політично-економічну ситуацію в країні, отриманих від обмеженої господарської діяльності коштів вистачає на обов`язкові платежі і заробітну плату, через що існує дебіторська заборгованість, що унеможливлює здійснення коригування коефіцієнту підвищення заробітної плати позивача на іншому рівні, ніж визначено наказами по підприємству.

Аргументи відповідача щодо фінансового становища підприємства-роботодавця і відсутності можливості для застосування коефіцієнту підвищення заробітної плати на тому рівні, який заявлено у змісті позову ОСОБА_1 , підтверджені представленими до суду першої інстанції балансами підприємства, з яких вбачається наявність дебіторської заборгованості за продукцією, товарами, роботами, послугами і іншої поточної дебіторської заборгованості (т. 1 а.с. 61-66).

Відтак, суд першої інстанції слушно врахував доводи відповідача щодо відсутності фінансової можливості корегування заробітної плати та інших виплат на коефіцієнт їх підвищення. Доказів на спростування таких обставин позивачем не надано.

Надані відповідачем суду першої інстанції накази директора ТОВ «Агенція безпеки» № 69 від 27.06.2018р., № 103 від 01.10.2018р. ( а.с. 57,58) щодо встановлення у спірному періоді (з липня 2018 року по квітень 2019 року) коригуючого коефіцієнту на рівні 1,0000001, що застосовується у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, прийняті в межах його компетенції відповідно до Статуту ТОВ «Агенція безпеки» (а.с 136-151), та, за відсутності на підприємстві профспілкової організації, погоджені із обраним за встановленою процедурою Уповноваженим представником трудового колективу (а.с. 57-58). В наказах сформульовані причини, які не дозволяють провести коригування в повному обсязі: зростання витрат на фонд оплати праці, зростання дебіторської заборгованості, відсутність попиту на роботи/послуги, що надаються підприємством і, як наслідок, суттєве зменшення фінансових можливостей підприємства.

Застосування такого коефіцієнту згідно пояснень представників роботодавця поставлено в залежність від обмежених фінансових можливостей підприємства.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що зазначені накази про зменшення коригуючого коефіцієнту надані суду відповідачем після звернення до суду з даним позовом, через що можна зробити висновок про відсутність їх існування взагалі, як вважає позивач. Однак копії наказів були надані суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву, більш того, апеляційним судом перевірений прошитий і пронумерований журнал реєстрації наказів, в якому відображена реєстрація спірних наказів відповідача належним чином, після яких є записи про інші накази підприємства. Ці докази не викликають сумнів у колегії суддів щодо їх достовірності, і суд першої інстанції також у відповідності до положень процесуального закону прийняв їх до уваги.

Згідно із ст. 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є, зокрема, заборона незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини.

А за змістом ч. 5 ст. 19 ГКУ незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб`єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються.

Зважаючи на законодавчо втілену заборону втручання у господарську діяльність, в тому числі із боку судових органів шляхом прийняття відповідних рішень, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування інших коефіцієнтів коригування, про які заявляв позивач у позовній заяві .

Отже, нарахування позивачеві заробітної плати підприємством у період з липня 2017р. по квітень 2019р. і її виплата, беручи до уваги зібрані розрахункові документи, відомості про перерахування коштів заробітної плати позивачу, і пояснення відповідача (а.с.201-203), перевірені апеляційним судом - відповідає положенням законодавства і вищенаведеним розпорядчим актам підприємства, погодженим із уповноваженим представником трудового колективу.

Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується із твердженням позивача щодо протиправності дій ТОВ «Агенція безпеки» з нарахування та виплати заробітної плати середньоденної заробітної плати на протязі періоду липень 2017 року- квітень 2019 року.

Встановлено, що з 01 травня 2017 року посадовий тариф позивача був встановлений 10,19 грн/год, а з 01.01.2019 року - 21,12 грн/год; таким чином посадовий оклад його зріс з 4169,76 грн до 4689,36 грн, останній коефіцієнт коригування, обчислений за Порядком № 100 при цьому складає 1,.

Апеляційним судом перевірено нарахування підприємством заробітної плати із застосуванням відповідних коефіцієнтів коригування і встановлено безпідставність доводів позовної заяви щодо зобов`язання здійснення нарахування в цей період часу (липень 2018р.- квітень 2019 року) зарплати із розрахунку 27,25грн/год, оскільки такий розрахунок був здійснений роботодавцем правомірно, виходячи з зарплати 23,63 грн/день.

Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Згідно із п. 8 ч. ст. 40 Бюджетного кодексу України, Законами України про Державні бюджети на 2018, 219 роки встановлено таку мінімальну заробітну плату у спірному періоді: з 01.01.2018р. по 31.12.2018р. - 3723грн, з 01.01.2019р. - 4173грн.

Встановлено, що фактично виплачена позивачеві у спірному періоді заробітна плата (за відрахуванням податків і обов`язкових платежів) не є нижче, аніж вищевказані межі мінімальної заробітної плати у відповідні періоди.

Тож, роботодавцем було здійснено розрахунок заробітку позивача в період проходження ним військової служби за контрактом за спірний у даній справі період в повному обсязі, з урахуванням діючих на підприємстві чинних наказів про встановлення певних коефіцієнтів підвищення заробітної плати.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом процесуальних норм в частині доказування, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення недоплаченої заробітної плати із урахуванням коефіцієнту корегування згідно з розрахунком позивача, безвідносно до діючих по підприємству наказів про встановлення коефіцієнту корегування - в грошовому виразі 38478,78 гр. (а.с.79)

Враховуючи відсутність порушень з боку відповідача прав позивача на оплату праці через фінансову неспроможність коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених вимог щодо стягнення з роботодавця компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за спірний період в розмірі 1103,23 грн. (а.с.79).

Згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Внаслідок невиявлення в діях роботодавця порушень правил оплати праці позивача, дотримання вимог законодавства і локальних актів підприємства, погоджених із обраним на підприємстві Уповноваженим представником трудового колективу щодо встановлення певного коефіцієнту коригування заробітної плати, відсутні підстави для відшкодування позивачеві заявленої моральної шкоди за відсутності складу делікту в діях відповідача.

Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, в тому числі тих, на які посилається позивач (невитребування даних про посадовий оклад в поточному році, прийняття судом сумнівних наказів роботодавця), або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч 3 ст.389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2019 року.

Судді Є . Є .Мальцева

В .П. Принцевська

М.Ю. Лопатіна