Дата документу 27.11.2019 Справа № 323/3953/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/3953/16 Головуючий у 1 інстанції Щербань Л.С.
Провадження № 22-ц/807/3136/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором кредиту.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ "Універсал Банк" м.Київ, правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк" м.Київ, був укладений кредитний договір № 008-2008-2699, за яким банк надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 70000,00 доларів США.

Відповідач, згідно умов кредитного договору, зобов`язався прийняти, належним чином використати та повертати позивачу вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплачувати відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах кредитного договору.

Також, в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки б/н 05 вересня 2008 року відповідно. Відповідно до п.1.1. якого відповідачі зобов`язалися перед банком відповідати за невиконання відповідача усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору в повному обсязі як існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому та договір іпотеки, заставою якого виступив будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, а саме надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 70000,00 доларів США. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, в результаті чого станом на 18.03.2016 року має заборгованість 19203,08 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 5537,86 доларів США; сума дострокового стягнення по кредиту - 50048,25 доларів США (до загальної суми боргу сума не взята); відсотки - 12759,53 доларів США; підвищенні відсотки-0,00грн.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ "Універсал Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 19203,08 доларів США та судовий збір у розмірі 7690,83 грн.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ "Універсал Банк" борг за кредитом - 19203,08 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ "Універсал Банк"судовий збір в сумі 7690,83грн.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок заборгованості, наявний у матеріалах справи, не містить сум, які були погашені ОСОБА_1 . В результаті нарахована заборгованість не відповідає умовам договору, чинному в Україні законодавству та значно відрізняється від реальної.

АТ «Універсал Банк» надало суду свої пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ "Універсал Банк" м.Київ, правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк" м.Київ, був укладений кредитний договір № 008-2008-2699, за яким банк надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 70000,00 доларів США.

Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використати та повертати Банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплачувати відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки б/н від 05.09.2008 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 18.02.2016 року відповідач має заборгованість 19203,08 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 5537,86 доларів США; сума дострокового стягнення по кредиту - 50048,25 доларів США (до загальної суми боргу сума не взята); відсотки - 12759,53 доларів США; підвищенні відсотки-0,00грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.ст.546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ч. 2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, враховуючи доведеність в судовому засіданні факту наявності за кредитним договором, укладеним між сторонами, заборгованості, та зважаючи на те, що розмір цієї заборгованості та сам факт її існування відповідачами належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами спростовані не були, рішення суду про задоволення позову ПАТ "Універсал Банк" про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що він був обізнаний про розгляд даної цивільної справи, оскільки з 27.12.2008 року він та його дружина ОСОБА_3 на постійній основі проживають у АДРЕСА_1 . Зазначає, що Банку було достеменно відомо фактичне місце проживання АДРЕСА_1 , так як стягувані за кредитним договором кошти отримувалися для будівництва будинку за місцем теперішнього проживання та в іпотеці банку перебуває саме будинок за вищезазначеною адресою. А тому, вони були позбавлені права надати свої пояснення відносно заявлених позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги, оскільки ч.9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року), відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

У зв`язку з тим, що відповідно до Указу Президента України від 14 литсопада 2014 року № 875/2014, припинено приймання поштових відправлень до Амвросіївського району та неможливо направлення судової повістки відповідачам, згідно до вимог ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) відповідачі належним чином повідомлявся про час та дату розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача у газеті «Урядовий кур`єр» (а.с.290. 291).

ОСОБА_1 поважність неявки в судові засідання обґрунтовує тим, що він був обізнаний про розгляд даної справи, однак вказану причину не можна вважати поважною, оскільки суд вжив усіх необхідних заходів для належного виклику до суду відповідачів, передбачених діючим законодавством України на момент розміщення оголошення про виклик відповідачів, однак відповідачі в судове засідання не з`явився.

Посилання скаржника на те, що Банку було відомо фактичне місце проживання відповідачів, оскільки кошти за кредитним договором отримувалися для будівництва будинку за місцем теперішнього проживання та в іпотеці банку перебуває саме будинок по АДРЕСА_1 .

Проте, вказане не підтверджує той факт, що Банку було відомо про місце реєстрації відповідачів, так як у відповідності до ч. 1 ст. 109 ЩІК (у редакції на момент розгляду справи судом) позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Інших доказів, які б підтверджували факт обізнаності позивача про місце реєстрації відповідачів представником скаржника та самим скаржником суду не надано.

Відповідно до п.1 ст.113 ЦПК України (в редакції чинній на момент відкриття провадження по справі) передбачено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків встановлених цим Законом.

Однак, скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень викладених у апеляційній скарзі відносно порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що сума боргу, зазначена у позовній заяві, не відповідає дійсним обставинам справи та не узгоджується з проведеними платежами. Розрахунок заборгованості, наявний у матеріалах справи, не містить сум, які були погашені ОСОБА_1 . В результаті нарахована заборгованість відрізняється від реальної. За наявним у матеріалах справи розрахунку заборгованості прострочення виникло з 01.04.2014 р. Проте, 04.04.2014, 06.05.2014, 23.05.2014, 03.06.2014, 27.06.2014, 06.08.2014, 01.09.2014, 27.10.2014 р. р. ним були проведені платежі, які не були враховані у розрахунку боргу. Також 15.01.2015, 25.03.2015, 15.05.2015, 25.06.2015, 18.08.2014, 30.09.2015, 22.10.2015, 08.12.2015 р. р. ОСОБА_1 були проведені платежі, які також не відображені у розрахунку боргу. Вказане підтверджує неналежність доказів, наданих банком та необхідність витребування у банку та вивчення первинної документації.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи з огляду на наступне.

Згідно розрахунку заборгованості, складений станом на 18.03.2016 року та виписки по особовому рахунку позичальника № НОМЕР_1 USD за період з 03.09.2008 по 31.12.2016 року, яка являється первинним документом, чітко вбачаються зарахування 04.04.2014. 06.05.2014, 23.05.2014, 03.06.2014, 27.06.2014, 06.08.2014. 01.09.2014, 27.10.2014, 03.12.14, 13.01.2015 по кредиту, згідно наданих боржником платіжних доручень.

Щодо платіжних доручень від 27.03.2015, 15.05.2015, 25.06.2015, 18.08.2015, 30.09.2015, 22.10.2015, 08.12.2015 платіж вносився у гривні в розмірі 500. 00 грн. Дані кошти акумулювалися на гривневому рахунку та не могли бути зараховані на погашення доларового кредиту, лише за заявою боржника щодо купівлі іноземної валюти, відповідно до п.1.5 кредитного договору, де сторони погодили, що погашення платежів за Кредитним договором здійснюється позичальником виключно у валюті кредиту, тобто доларах США.

Акумульовані у гривні кошти були зараховані на погашення доларового кредиту за заявою боржника щодо купівлі іноземної валюти - 13.01.2015 p., 27.03.2015, 22.04.2015.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: