Справа № 167/808/19 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/1169/19 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 26 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_3 позов обґрунтовано тим, що з відповідачем по справі ОСОБА_4 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2001 року, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 04 липня 2018 року між ними розірвано. Від подружнього життя мають четверо дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач вказувала, що як до одруження, так і після, вони сім`єю проживали у будинку АДРЕСА_1 , який належав матері відповідача, та у якому вона прописана. З 15 листопада 2013 року даний житловий будинок відповідач ОСОБА_4 прийняв у спадщину після смерті матері.

Зазначала, що починаючи з квітня 2014 року і по 2018 рік вона за власні кошти почала у вказаному будинку капітальний ремонт, внаслідок чого суттєво збільшилась його ринкова вартість за час шлюбу. Відповідач в добровільному порядку вирішувати питання про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя відмовляється, незважаючи на те, що спірне нерухоме майно було поліпшено за рахунок її грошових коштів та трудових затрат. Крім того, відповідач подав до суду позов про визнання її такою, що втратила право проживання в даному житловому будинку та зняття з реєстрації.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просила суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення її позову, оскільки не з`ясував усі обставини у даній справі, а надані нею у справі належні докази підтверджують те, що вартість спірного житлового будинку, який належить відповідачу, істотно збільшилась внаслідок того, що вона за власні кошти провела у будинку капітальний ремонт, оплатила проведення комунікацій, провела заміну старих вікон, огорожі, а також встановлення системи опалення. Крім того, суд з порушенням норм процесуального права залишив без розгляду подане нею клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи у даній справі, мотивуючи це тим, що таке клопотання нею подано з пропущенням процесуального строку та без зазначення поважних причин його пропуску, хоча як зазначає позивач, зазначене клопотання було подано до початку розгляду справи по суті 05 вересня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачем ОСОБА_3 не надано доказів щодо обсягу майна, набутого сторонами за час шлюбу, та не надано доказів того, що вона приймала участь в ремонті спірного житлового будинку, нею не доведено, що вищевказаний житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права та встановленими у даній справі обставинами.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2001 року, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 04 липня 2018 року, яке набрало законної сили 03 серпня 2018 року, між ними розірвано (а.с.9).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 листопада 2013 року, відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15 листопада 2013 року приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Павлюк Р.П., на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

З пояснень сторін судом встановлено, що вказаний житловий будинок відповідач ОСОБА_4 успадкував після смерті своєї баби ОСОБА_9 .

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду з даним позовом, свої вимоги щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя обґрунтовувала тим, що вона з 2014 року по 2018 рік за власні кошти почала у вказаному будинку капітальний ремонт, оплатила проведення комунікацій, облаштувала ванну і туалет, встановила металопластикові вікна, нові двері, поклала плитку, ламінат, встановила котел, систему опалення, огорожу, чим було проведено покращення умов проживання у вищевказаному будинку, в результаті чого суттєво збільшилася його вартість за час шлюбу.

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У частині першій статті 62 СК України зазначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності: майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та інше.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Суд першої інстанції встановивши, що спірний житловий будинок не набутий у шлюбі за спільні кошти подружжя, обгрунтовано вважав, що вказаний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що вартість спірного майна, яке є особистою власністю відповідача ОСОБА_4 , істотно збільшилася за рахунок трудових та грошових затрат подружжя, суд дійшов правильного висновку, що у розглядуваному випадку відсутні умови для застосування статті 62 СК України, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Саме по собі поліпшення житлового будинку, на яке посилається позивач, стосується лише ремонту житлового будинку та його оздоблення, що не є невід`ємною частиною будинку, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінився б сам будинок як об`єкт нерухомості, наприклад, була б збільшена його площа, тощо, не відбулось. Ремонт у спірному будинку не є таким поліпшенням, що доводить істотність збільшення його вартості в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі.

Позивач ОСОБА_3 , у разі наявності у неї відповідних доказів того, що вона приймала участь в ремонті спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , має право пред`являти до відповідача вимоги щодо отримання грошової компенсації її частки витрат на вказаний ремонт.

З огляду на наведене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги позивач ОСОБА_3 покликалася на те, що місцевим судом було порушено норми процесуального права внаслідок залишення без розгляду поданого нею клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи у даній справі. Суд такий висновок мотивував тим, що дане клопотання нею було подане з пропущенням процесуального строку та без зазначення поважних причин його пропуску, хоча як зазначає позивач, зазначене клопотання було подано до початку розгляду справи по суті 05 вересня 2019 року.

Проте, з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не може погодитися, оскільки як вбачається з матеріалів справи, згадане клопотання позивачем було подано до суду 05 вересня 2019 року, тоді як підготовче судове засідання раніше ухвалою суду від 12 серпня 2019 року було закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 05 вересня 2019 року, у якому було оголошено перерву до 26 вересня 2019 року. У останньому судовому засіданні судом вирішувалося питання щодо заявленого позивачем клопотання про призначення експертизи і судом обґрунтовано залишено таке клопотання без розгляду у відповідності до частини другої статті 222 ЦПК України, оскільки позивачем згадане клопотання без поважних причин не було заявлено у підготовчому провадженні.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 26 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: