Справа № 464/5602/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/367/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 464/5602/17

Провадження № 22-ц/811/367/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4

на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року в складі судді Рудакова І.П.

у справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про виплату грошової компенсації при розподілі спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошову компенсацію при відчужені спільного майна подружжя автомобіля марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 в розмірі 176 200,00 грн., що становить 1/2 частину загальної вартості відчуженого автомобіля, а також 1762,00 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки позивач просив здійснити поділ автомобіля, що є на його думку спільним майном подружжя шляхом виплати йому компенсації. Якщо суд в оскаржуваному рішенні відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо визнання автомобіля спільним майном подружжя, то відповідно не може бути задоволено і вимогу сформульовану у п.2 прохальної частини позовної заяви. А тому вважає, що суд сформулював на власний розсуд резолютивну частину рішення.

Також посилається на те, що судом не зазначено конкретної норми матеріального закону якою керувався суд стягуючи з ОСОБА_4 грошову компенсацію.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не було з`ясовано чи може відноситись спірний автомобіль до складу майна, що підлягає поділу як загальне майно подружжя з врахуванням того, що ще до розірвання шлюбу автомобіль було відчужено.

Окрім того, довідка про імовірну вартість автомобіля №148 від 30.05.2017 року не може братись судом до уваги, оскільки частина документа викладена іноземною мовою.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині оскарження відповідає зазначеним вимогам.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що починаючи з 04.09.2010 сторони ОСОБА_5 до ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.11.2014 був розірваний.

Позивач звернувся до суду про визнаня автомобіля марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , спільним сумісним майном подружжя та відповідно проведення його поділу шляхом виплати грошової компенсації 1/2 частину загальної вартості даного автомобіля.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28.04.2016 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію при поділі спільного майна подружжя автомобіля марки «Mitsubichi Lancer 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2008 року випуску, та автомобіля марки «Suzuki Grand Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2008 року випуску, а саме за фактичний продаж ОСОБА_4 без згоди іншого подружжя, автомобіля марки «Mitsubichi Lancer 2.0» в сумі 13000 доларів США, що еквівалентно 305630 грн.

Однак рішенням колегії суддів цивільної палати апеляційного суду Львівської області від 30.08.2016 було скасовано рішення Сихівського районного суду 28.04.2016 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2017 касаційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 відхилено, а рішення апеляційного суду Львівської області від 30.08.2016 залишено без змін.

Отже рішенням апеляційної інстанції було, зокрема, встановлено, що за час спільного подружнього життя позивачем ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 01.09.2011 придбано автомобіль марки «Mitsubichi Lancer 2.0» реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2008р.в. та 23.08.2013 придбаний автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara» реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2008р.в. Власником вказаних автомобілів згідно реєстраційних документів значиться відповідачка ОСОБА_4 , що підтверджується обліковими картками транспортних засобів МРЕВ м.Львова та не заперечується сторонами по справі.

Окрім того вищезазначеним рішенням було встановлено, що 16.08.2013 в час перебування в шлюбі автомобіль «Mitsubichi Lancer 2.0» було продано за 13 тисяч доларів США, що еквівалентно 305 630 грн. Продаж вказаного автомобіля було здійснено ОСОБА_7 шляхом укладення договору купівлі-продажу в простій письмовій формі та видачі йому нотаріально посвідченої Довіреності від імені ОСОБА_4 для розпорядження вказаним автомобілем на власний розсуд в тому числі з правом продажу. Вказані обставини продажу автомобіля марки «Mitsubichi Lancer 2.0», а саме: дата продажу, вартість на дату продажу, порядок та спосіб оформлення продажу автомобіля підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_7 , будучи допитаним в якості свідка. При цьому, позивач не оскаржував дій відповідачки, знаючи про продаж автомобіля за 13 тисяч доларів США, розуміючи зазначений правочин удаваним, оскільки за отримані гроші до яких було додано 7 тисяч доларів США позичених у ОСОБА_3 було придбано інший автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», 2008р.в.

Отже, під час шлюбу між позивачем та відповідачкою було спільно нажите майно у вигляді автомобіля «Suzuki Grand Vitara», 2008р.в., який був придбаний за кошти після продажу автомобіля марки «Mitsubichi Lancer 2.0»

З такими доводами та мотивами апеляційного суду Львівської області погодилася колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 15.02.2017р.

У відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вказаними судовими рішеннями чітко встановлено, що предмет спільного майна колишнього подружжя є автомобіля марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , щодо якого і слід вирішити питання його розподілу.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Задовольняючи позовні вимоги з врахуванням вимог ст.ст.60, 69, 70, 71,72 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 районний суд прийшов до правильного висновку про підставність позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.

Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже районний суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка апелянтом спростована не була.

Окрім того як встановлено матеріалами оглянутої апеляційним судом цивільної справи №2/464/2181/14 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, що відповідачка відчужила зазначений автомобіль під час подачі зазначеного позову.

Отже, автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara» придбаний за час перебування сторін у шлюбі, за рахунок коштів виручених від продажу автомобіль марки «Mitsubichi Lancer 2.0» та в подальшому без згоди іншого з подружжя позивача ОСОБА_5 , був проданий відповідачем іншій особі ОСОБА_8 (м.Харків).

Згідно авто-товарознавчої довідки № 148 від 30.05.2017 вартість автомобіля марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 визначена в розмірі 352 400,00 грн.

Доводи апеляційної скарги, що районний суд неправомірно взяв до уваги довідку про вартість автомобіля марки «Suzuki» моделі «Grand Vitara», колегія вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються самою довідкою.

Окрім того про призначення у справі відповідної експертизи в порядку ст.113 ЦПК України сторони не клопотали та іншого експертного дослідження щодо вартості відповідачкою у відповідності до вимог ЦПК України не надано.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 2 грудня 2019року.

Головуючий

Судді