Справа № 442/8375/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П
Провадження № 22-ц/811/104/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.,

позивачки ОСОБА_2 і її представника

-адвоката Арутюнової Н.Ф.,

Юзвак І.П. - представника Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицький міський пологовий будинок»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицький міський пологовий будинок» Дрогобицької міської ради (в подальшому - «Пологовий будинок»), у якому просила суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ відповідача від 31 жовтня 2017 року № 138к про її звільнення з посади головної акушерки, поновити її на цій посаді та стягнути з відповідача в її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка 28.03.1990 року була прийнятою в Дрогобицьку центральну міську лікарню на посаду медсестри дитячого відділення, працювала на різних посадах і 14.01.2005 року була переведеною на посаду головної акушерки Дрогобицького міського пологового будинку, на якій і пропрацювала до 31.10.2017 року.

06.09.2017 року позивачка на свій запит отримала відповідь, якою її повідомлялося, що: «У вашому випадку має місце зміна істотних умов праці в зв 'язку із змінами в штатному розписі (скорочення посади головної акушерки) та продовження роботи за тією ж спеціальністю та кваліфікацією (ч.3 ст.32 КЗпП України), оскільки Вам пропонується продовження роботи на посаді акушерки жіночої консультації, що не суперечить освіті, спеціальності та рівню кваліфікації. Про зміну істотних умов праці, які передбачаються з 01.11.17р., Ви були попереджені 22.08.2017 року. В ч.4 ст.32 КЗпП України сказано, що якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 ст. 36 КЗпП України».

22.08.2017 р. її було усно попереджено, що через 2 місяця вона буде звільненою у зв'язку із затвердженим штатним розписом, згідно якого її посада з 01.11.2017 року підлягає скороченню.

22.09.2017 року відповідач ознайомив її під розписку з повідомленням про її звільнення в зв'язку із скороченням штатної чисельності до 01.11.2017 року.

Профком своїм рішенням від 31.10.2017 року, оформленим протоколом № 10, не дав згоди на її звільнення з роботи, однак 31.10.2017 року наказом відповідача №138 позивачку було звільненої з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Дане звільненням вважає незаконним, оскільки відповідачем не було взято до уваги того, що вона є інвалідом третьої групи і відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вона має відповідні пільги.

Також вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі у відповідності до статті 42 КЗпП України.

Окрім того, на звернення позивачки з Львівської обласної організації професійної спілки працівників охорони здоров'я України вона за вихідним № 130/03 отримала письмову відповідь від 28.08.2017 року, у якій зазначається: «Таким чином, незважаючи на те, що скорочення посади головної акушерки в пологовому будинку, на нашу думку, є нелогічним та недоцільним...».

Вважає, що наказ № 101 від 04.08.2017 року не може бути правовою підставою для звільнення її з роботи наказом № 138, оскільки у згаданому наказі № 101 чітко не зазначено, що її посада підлягає скороченню.

Стверджувала, що вона є єдиною серед медичних працівників особою, в сім'ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком.

Також просила стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньомісячної заробітної плати, розмір якої складає 4 745 грн. 94 коп. (т.1, а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 244-248).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що Стандартами акредитації закладів охорони здоров'я, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров я України від 14.03.2011 року № 142, не допускається відсутність посади головної медичної сестри (головної акушерки) та звертає увагу на те, що Львівська обласна організація професійної спілки працівників охорони здоров'я України в листі від 28.08.2017 року зазначила, що скорочення посади головної акушерки є нелогічним та недоцільним.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи є наявними 4 (чотири) судових рішення, якими її вже поновлювали на роботі у зв'язку з незаконним звільненням.

Також звертає увагу на те, що профспілковий комітет КНП «Дрогобицький міський пологовий будинок» не дав згоди на звільнення позивачки з роботи(т.2, а.с. 1-5).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивачки з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов'язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивачки від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивачку за її згодою на іншу роботу в підприємстві, а також того факту, що позивачка не користувалася переважним правом на залишення на роботі та що вона попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що у Комунальному некомерційному підприємстві «Дрогобицький міський пологовий будинок» у 2017 році мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема - скорочення чисельності та штату працівників підприємства.

Так, було затверджено новий штатний розпис підприємства, який передбачав скорочення 13,25 штатних посад, зокрема - і скорочення посади головної акушерки, яку займала позивачка (т.1, а.с. 42, 43, 44).

Як вбачається з доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, позивачка (апелянт) факт скорочення чисельності та штату працівників підприємства не заперечує та не оспорює, а у позовній заяві посилається лише на своє переважне право на залишення на роботі у відповідності до статті 42 КЗпП України.

В той же час, судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи, що позивачка працювала на посаді головної акушерки пологового будинку і така посада була єдиною в підприємстві, а відтак (за наведених обставин) питання переважного права на залишення позивачки на роботі з'ясуванню та дослідженню не підлягає.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За змістом роз'яснень, які містяться у пункті 19 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

За вище наведених обставин доводи позивачки і апелянта стосовно «недоцільності та нелогічності» скорочення у пологовому будинку посади головної акушерки до уваги прийматися не можуть, оскільки обговорення судом питання «доцільності» чи «недоцільності» скорочення власником підприємства будь-якої посади було б прямим втручанням в господарську діяльність підприємства, що є неприпустимим.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що відповідачем позивачці пропонувалися вакантні посади на підприємстві, від яких остання відмовилась, що стверджується (в тому числі) і її власноручно написаними відмовами на цих пропозиціях та складеними комісією підприємства відповідними актами (т.1, а.с. 6, 46-47, 48, 50-52), а також протоколом засідання профспілкового комітету підприємства від 31.10.2017 року, на якому розглядалося подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників (т.1, а.с. 9).

Всі пояснення позивачки (апелянта) в суді апеляційної інстанції з приводу її незгоди з переведенням на іншу роботу зводились до того, що вона незгідна зі скороченням саме її посади, оскільки вважає, що у відповідача були відсутніми підстави для такого скорочення.

За вище наведених обставин відмову позивачки від переведення на іншу роботу аж ніяк не можна визнати обґрунтованою.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Самою позивачкою в обґрунтування заявлених нею позовних вимог до позовної заяви було долучено вище згаданий протокол засідання профспілкового комітету підприємства від 31.10.2017 року, на якому розглядалося подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників, який не містить жодного обґрунтування відмови у наданні такої згоди на звільнення позивачки (т.1, а.с. 9).

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що роботодавець (відповідач) вправі був звільнити позивачку за відсутності згоди на це первинної профспілкової організації, а апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування цього висновку.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 22 березня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.