Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 643/18466/15-ц

провадження № 61-19014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу ЮдінаОлена Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу Юдіна О. С., про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 07 грудня 2012 року між ним та відповідачем укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від нього грошові кошти в сумі 369 000,00 грн, що в еквіваленті становить 45 000,00 доларів США, строком повернення до 06 червня 2013 року, без відсотків. На час звернення до суду із зазначеним позовом відповідач суму коштів не повернув.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 45 000,00 доларів США, що станом на 01 листопада 2015 року становить 1 030 679,33 грн, 3 % річних у розмірі 76 916,68 грн та індекс інфляції в розмірі 675 095,19 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 517 359,70 грн, що в еквіваленті згідно з курсом Національного банку України станом на 02 грудня 2016 року становить 19 435,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 76 916,68 грн та індекс інфляції - 675 095,19 грн, а всього 752 011,87 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням реалізації предмета іпотеки та курсу валют, не повернута відповідачем сума позики становить 517 359,70 грн, а прострочення виконання грошового зобов'язання, в свою чергу, тягне за собою застосування статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року реалізовано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - за 632 000,00 грн, і таким чином, задоволено зобов'язання ОСОБА_4 за договором позики від 07 грудня 2012 року в сумі 369 000,00 грн, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у стягненні різниці боргу у гривні за курсом Національного банку України на день винесення рішення, при цьому взагалі не зазначив мотивів відмови у стягненні трьох відсотків річних та індексу інфляції, що передбачено статтею 625 ЦК України.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10 подав заперечення на касаційну скаргу та просив залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що зобов'язанням за договором позики є саме повернення суми боргу в розмірі 369 000,00 грн, а не 45 000,00 доларів США.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду зазначену цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 369 000,00 грн, що за домовленістю сторін на дату підписання договору в грошовому еквіваленті становить 45 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути ці кошти у строк до 06 червня 2013 року, без нарахування відсотків.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О. С., реєстровий № 2830.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 07 грудня 2012 року між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (іпотекодавці) укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за основним договором та/або іпотекодавцями за цим договором, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку».

При цьому пунктом 5.4.2 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавців.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 на підставі пункту 5.4.2 договору іпотеки продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_12 за 632 000,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов'язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов'язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 договору позики визначено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми.

За умовами договору позики від 07 грудня 2012 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 369 000,00 грн, що в еквіваленті становить 45 000,00 доларів США, тобто сторони відповідно до вимог частини другої статті 533 ЦК України у зобов'язанні визначили грошовий еквівалент у іноземній валюті.

Разом з тим, враховуючи, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, та продав належну відповідачам квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_12, тому відсутні підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася непогашеною після реалізації предмета іпотеки, оскільки такі вимоги відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, є недійсними.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вищевикладене свідчить про те, що при вирішені справи судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано до спірних правовідносин положення статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики з підстав неправильного застосування судами в цій частині норм матеріального права, які передбачають, що будь-які вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання після завершення позасудового врегулювання спору є недійсними.

Проте, враховуючи, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання із повернення суми боргу та прострочив виконання грошового зобов'язання, позивач має право на підставі статті 625 ЦК України на стягнення з відповідача за весь час прострочення трьох процентів річних від простроченої суми.

Разом з тим підстави для стягнення на користь позивача боргу із урахуванням індексу інфляції на підставі статті 625 ЦК України відсутні, оскільки у договорі позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті, тому відсутні підстави для застосування індексу інфляції грошової одиниці гривні.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції за період з 07 червня 2013 року по 01 жовтня 2015 року, а також три процента річних від простроченої суми за період з 07 червня 2013 року по 01 листопада 2015 року.

За встановленими судами обставинами, позичальник зобов'язався повернути суму коштів до 06 червня 2013 року, проте не зробив цього, тому позикодавець 26 лютого 2016 року на підставі пункту 5.4.2 договору іпотеку продав передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_12, тобто позичальник з 07 червня 2013 року по 26 лютого 2016 року прострочив виконання грошового зобов'язання, проте у своїх вимогах позивач просив стягнути 3 % річних лише за період з 07 червня 2013 року по 01 листопада 2015 року.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України 2004 року та з урахуванням положень частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 рокувстановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд обмежений вимогами диспозитивності цивільного процесу та не може вийти за межі позовних вимог.

Тобто, обмежуючись вимогами позовної заяви, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми за період з 07 червня 2013 року по 01 листопада 2015 року в розмірі 76 916,68 грн, проте помилково стягнув індекс інфляції - 675 095,19 грн.

Таким чином, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасоване судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення зОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики підлягає скасуванню, із залишенням в силі в частині вирішення зазначених позовних вимог рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання судових витрат необхідно змінити, зменшити суму стягнутого за рішенням суду першої інстанції з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 розміру судового збору за подачу позову до суду з 6090,00 грн до 262,76 грн.

Крім того, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 6 992,68 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412,413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу Юдіна Олена Сергіївна, про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року.

У решті рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Зменшити стягнутий за рішенням суду першої інстанції з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 розмір судового збору за подачу позову до суду з 6090,00 грн до 262,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 6 992,68 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак