Справа № 222/1443/18
Провадження № 2/222/23/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року Володарський районний суд Донецької області у складі:

судді Доценко С.І.,

за участі секретаря Болбат Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Нікольське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, посилаючись на те, що 05.05.2014 року Володарським районним судом Донецької області ухвалене рішення у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.10.2006 року в сумі 25 794,10 грн. Проте, вказане рішення вважає незаконним та необґрунтованим. Так, відповідач не надав кредитного договору №б/н від 05.10.2006 року з його істотними умовами, не довів належними доказами наявність боргових зобов'язань у позивача перед ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначив, що розрахунок заборгованості не може підтверджувати факт існування боргу перед банком, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та, відповідно, не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. В заяві позичальника відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов'язання: в заяві відрізняється сума грошових коштів від тієї, яку зазначає ПАТ КБ «Приватбанк» в позові по справі №222/1452/13-ц, відсутня умова надання банком тієї чи іншої суми, відсутня умова про обов'язок повернення тієї чи іншої суми, відсутній строк надання грошових коштів банком та строк повернення я цих коштів, відсутні будь-які посилання на картку, з якої він міг отримувати грошові кошти, відсутня умова про отримання ним цієї картки. Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на нього, а також вони ним не підписані, що свідчить про те, що вони на нього не розповсюджуються. Просить визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню йому суми боргу та визнати недійсним кредитний договір № б/н від 05.10.2006 року.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 04.09.2018 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Крім цього, відповідачу визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам.

16.11.2018 року від сторони відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав. Свої заперечення обґрунтував тим, що 05.10.2006 року між позивачем та ПАТ КБ Приватбанк було укладено кредитний договір за формою договору приєднання шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів, що зафіксовано у самій заяві. Підписавши заяву, позивач погодився з тим, що заява разом з Умова та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він був ознайомлений, повністю згоден, їх зміст зрозумів, та положення яких зобов'язувався неухильно дотримуватися. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суду надана виписка з рахунку клієнта, в підтвердження того, що позивач повністю прийняв умови банку та активно ними користувався. Крім цього у відзиві зазначив, що 05.05.2014 року Володарським районним судом Донецької області ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованості за кредитним договором б/н від 05.10.2006 року, яке набрало законної сили, та є чинним. Тобто укладення кредитного договору є безспірним та встановленим. В задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі та справу розглянути у відсутність представника банку.

13.02.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні під час розгляду справи в режимі відеоконференції між Володарським районним судом Донецької області та Приморським районним судом міста Маріуполя Донецької області.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 12.032019 року, в задоволенні клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні під час розгляду справи в режимі відеоконференції було відмовлено.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_3, яка діє на підставі ордеру, в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але у відзиві на позовну заяву просив справу розглянути у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно зі стандартною заявою, підписаною 05.10.2006 року між ОСОБА_1 ЗАТ КБ «Приватбанк» (на даний час ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено договір про надання банківських послуг, за якими позивачу було надано кредит в сумі 2 500 грн. строком на 2 роки, зі сплатою відсотків в розмірі 3% річних на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів на картку клієнтом.

Із тексту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування у Приватбанку, а також підтвердив, що вся надана йому інформація вірна.

Зазначені умови викладені у заяві при отриманні кредиту від 05.10.2006 року, а не у кредитному договорі, однак вказана заява містить ознаки такого договору. Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані у письмовій формі, про що свідчить його підпис. Достовірність свого підпису на цій заяві сторона позивача не спростувала.

Крім цього, рішенням Володарського районного суду Донецької області №222/1452/13-ц від 05.05.2014 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.10.2006 року задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.10.2006 року в сумі 25 794,10 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 259,29 грн., в решті позову відмовлено. Рішення відповідаче6м не оскаржувалось та є чинним.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають на підставі договору або правочину.

Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст. 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень п.п.2.1, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених, постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Однією з засад судочинства, регламентованих ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В укладеному між сторонами у письмовій формі договору, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

За правилами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При укладенні договору позичальник був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Також позивач користувався наданими йому кредитними коштами та належним чином виконував умови договору.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що доводи сторони позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Крім цього, враховуючи, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору та йому у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, а тому на підставі ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати, слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-83, 92, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, пп.15.5, п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст. 11, 203, 627, 628, 634 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» про захист прав споживача відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлений 26.03.2019 року.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя С.І. Доценко