Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6093/19
Провадження №2/711/2105/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач на праві власності має квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 12.01.198р. (справа №2-125) та свідоцтво про право власності №14766 від 10.09.1997р., видане органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси.

У цій квартирі зареєстровані: позивач, відповідачі ОСОБА_2 її мати та ОСОБА_3 її сестра. Відповідачі, як члени сім`ї позивача, не є власниками квартири і з 2017 року квартирою не користуються, добровільно виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою, яка належить їй на праві власності, оскільки самостійно знятися з реєстраційного обліку вони не можуть, чим порушують її права. Просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 11.09.2019р. відкрито, прийнято до провадження цивільну справу та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідачі добровільно залишили житло більше одного року, виїхавши на проживання до РФ; їхні особисті речі в квартирі відсутні. Порушуються права позивача, оскільки вона сплачує комунальні послуги за осіб, які не проживають у квартирі. Судові витрати залишає за собою.

В судове засідання відповідачі не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Через представника за довіреністю (23АА9476857 від 07.10.2019р.) Бруня ОСОБА_4 . надано заяву від 19.11.2019р. про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги визнають в повному обсязі. Відзив на позов не подано.

В судове засідання третя особа не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Надано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд ухвалив проводити розгляд справи по суті відповідно до вимог ст.ст. 206, 200 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.01.1988р. (справа №2-12/1988) та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси 10.09.1997р. належить на праві власності разом із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_8 (вона ж ОСОБА_1 ) її батьками є батько ОСОБА_9 та мати ОСОБА_10 відповідач по справі (серія ІУ НОМЕР_2 , актовий запис №123).

25.01.1986р. ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_5 і змінила прізвище на ОСОБА_11 (свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 , актовий запис №187).

Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу з ОСОБА_9 та присвоєння прізвища ОСОБА_12 (серія НОМЕР_4 , актовий запис №90 від 19.02.1975р.), даними паспорту серія НОМЕР_5 від 08.10.2002р., виданого Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується даними посвідки на постійне проживання (серія НОМЕР_6 від 17.02.2010р.), свідоцтва про укладення шлюбу від 10.11.1979р., актовий запис №122 серія НОМЕР_7 ), свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.09.1979р., актовий запис №563, серія НОМЕР_8 ), свідоцтва про розірвання шлюбу від 29.05.2003р., актовий запис №336, серія НОМЕР_9 ), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24.02.2009.

Відповідно до даних довідки №5423 від 16.09.2016р., виданої КП «Придніпровська СУБ» ЧМР, у вказаній вище квартирі зареєстровані: позивач та відповідачі з 25.08.2016 року. Дані обставини також підтверджуються даними паспорту ОСОБА_2 серія НОМЕР_5 та посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 від 17.02.2010 року.

Як вбачається з довіреності 23АА9476857 від 07.10.2019р., виданої нотаріусом Краснодарського нотаріального округу РФ Кваснюк І.Г., ОСОБА_2 має паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_10 , що виданий ГУ МВС Росії по Краснодарському краю 24.08.2019 року і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довіреності 23АА9476858 від 07.10.2019р., виданої нотаріусом Краснодарського нотаріального округу РФ Кваснюк І.Г., ОСОБА_3 має паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_11 , що виданий ГУ МВС Росії по Краснодарському краю 12.02.2019 року і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до поданих до суду заяв, відповідачі повністю визнали позовні вимоги і судом визнання ними позову прийнято на підставі ст. 206 ЦПК України. На думку суду, визнання позову не суперечить закону і не порушує права, інтереси інших осіб.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі, як члени сім`ї позивача, добровільно залишили житло, не проживають у квартирі більше одного року, втратили зв`язок з помешканням, їхні речі у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги вони не здійснюють, не займаються утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачам у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідачі не проживають у помешканні з поважних причин.

За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із правовідносин щодо захисту права власності, що регулюється главою 28, 29 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як визначено статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачами, тобто останніми створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати слід залишити за позивачем, враховуючи заяву позивача.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 6, 15, 16, 316, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст.ст.4, 5, 141, 12, 13, 76-84, 259, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , код дані відсутні) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 місце реєстрації: АДРЕСА_3 , код дані відсутні) такими, що втратили право користування житлом, а саме, - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.11.2019.

Головуючий: С. М. Позарецька