Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 453/842/13-ц

провадження № 61-21944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року у складі судді Брони А. Л. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Мікуш Ю. Р., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 06 грудня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 244, за умовами якого йому наданий кредит у сумі 200 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних із кінцевим терміном повернення 05 грудня 2012 року.

Крім того, з метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором 06 грудня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є земельна ділянка площею 2,8001 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

ОСОБА_2 належним чином не виконував умов кредитного договору від 06 грудня 2007 року, внаслідок чого станом на 22 травня 2013 року у нього виникла заборгованість у розмірі 317 261,18 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 2 535 868,59 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 244 у розмірі 317 261,18 дол. США, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 22 травня 2013 року становить 2 535 868,59 грн, стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 244 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 244 у сумі 317 261,18 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 2 535 868,59 грн. Звернуто стягнення на іпотечне майно ? земельну ділянку площею 2,8001 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування мотелю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, то у позивача виникло право вимоги до ОСОБА_2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором та право на звернення стягнення на майно за іпотечним договором, укладеним на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками щодо доведеності позовних вимог у частині визначення розміру заборгованості за договором кредиту. Провести судово-бухгалтерську експертизу неможливо, оскільки відповідачем не надано документів, необхідних експерту для надання відповіді на поставлені питання.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що оскільки позивачем не надано документів, необхідних для проведення експертизи, тому апеляційний суд безпідставно не застосував до оспорюваних відносин статтю 146 ЦПК України 2004 року, якою передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза призначена, або відмовити у його визнанні.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що06 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», укладений кредитний договір № 244, за умовами якого ОСОБА_2 наданий на споживчі потреби кредит у сумі 200 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних, із кінцевим терміном повернення до 05 грудня 2012 року.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору від 06 грудня 2007 року № 244 ОСОБА_2 зобов'язувався погасити кредит та сплатити проценти за користування кредитом, використати кредит за цільовим призначенням та виконати всі свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором.

06 грудня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є земельна ділянка площею 2,8001 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

Своїх зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 244 належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 22 травня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 317 261,18 дол. США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України складає 2 535 868,59 грн, з яких 190 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 1 518 670,00 грн, ? прострочена заборгованість за кредитом; 67 124,82 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 536 528,69 грн, - прострочені відсотки за кредитом; 62 244,58 дол. США, що у гривневому складає 497 520,91 грн, - неустойка.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходили із того, ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, що є правовою підставою для стягнення із нього заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на майно за іпотечним договором, укладеного на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Однак із такими висновками судів у повній мірі погодитися не можна з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України) зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, який наданий на строк до 05 грудня 2012 року.

Відповідно до пункту 3.1.3 кредитного договору від 06 грудня 2007 року № 244 банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості, зокрема у випадку прострочення сплати чергового платежу із тіла кредиту або процентів за користування кредитом строком понад два місяці. Для реалізації цього права банк надсилає письмове повідомлення позичальнику із відповідною вимогою. Після спливу 30 календарних днів та за умови, що порушення не усунуте на 31 календарний день після отримання позичальником такої вимоги термін повернення кредиту вважається таким, що настав і позичальник зобов'язаний сплатити наявну заборгованість за кредитом у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2011 року ПАТ «Брокбізнес» надіслав відповідачам претензійного листа відповідно до якого, у випадку не погашення простроченої заборгованості за кредитом, відсотками та пенею до 06 червня 2011 року банк буде вважати кредитний договір від 06 грудня 2007 року № 244 таким, що припинив свою дію та на підставі пункту 3.1.3 кредитного договору буде змушений достроково розірвати договір та застосувати механізм звернення стягнення заборгованості за рахунок майна позичальника та майнового поручителя.

Отже, позивач у розумінні частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Таким чином, у межах строку кредитування до 06 червня 2011 року відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи із 07 червня 2011 року відповідач мав обов'язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, необхідно дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не врахували, що звернувшись із претензійним листом до відповідачів 05 травня 2011 року, позивач в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором із 05 грудня 2012 року на 06 червня 2011 року.

За таких обставин вимоги про сплату процентів та пені після 06 червня 2011 року є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти та пеню припинилося зі зміною строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, у зв'язку із чим дійшли передчасних висновків про задоволення позовних вимог.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин відповідно до статті 411 ЦПК України рішення судів попередніх інстанції підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик