Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 381/3641/15-ц

провадження № 61-18519св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року у складі судді Ковалевської Л. М. та рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 15 вересня 2012 року він надав відповідачу автомобіль «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 13 380 доларів США. Зазначена обставина підтверджується власноруч складеною та підписаною ОСОБА_5 розпискою від 15 вересня 2012 року, за якою ОСОБА_5 зобов'язався повернути йому вказану суму грошових коштів частинами, а саме 6 000 доларів США - до 30 грудня 2012 року, а 7 380 доларів США - до вересня 2013 року. Однак відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму боргу в розмірі 288 472 грн.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 288 472 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем не виконані, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 1047-1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що призвело до неправильного вирішення спору. Між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, не оформлений належним чином, а тому спірні правовідносини регулюються положеннями глави 54 ЦК України. ОСОБА_5 не навів правових підстав позову та не надав належних та допустимих доказів на його обґрунтування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що він вказував на порушення відповідачем зобов'язання з повернення грошових коштів за отриманий автомобіль. Тому місцевий суд помилково застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики. Натомість суд апеляційної інстанції не зробив висновку щодо задоволення або відмови в задоволенні позову з підстав, зазначених в позовній заяві.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу № 381/3641/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 15 вересня 2012 року на договірних основах ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 автомобіль «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 13 380 доларів США та зобов'язався повернути позивачу вказану суму грошових коштів, зокрема: 6 000 доларів США - до 30 грудня 2012 року, а 7 380 доларів США - до вересня 2013 року, що підтверджується власноруч складеною та підписаною ОСОБА_5 розпискою.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Посилаючись на вищенаведені норми матеріального права, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму боргу в розмірі 288 472 грн.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем не виконані.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Згідно зі статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1047-1049 ЦК України, оскільки між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування підстав пред'явленого ним позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не зробив висновку щодо задоволення або відмови в задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки в позовній заяві заявником не наведено правових підстав позову і не надано належних доказів на його обґрунтування. Посилаючись лише на норми матеріального права, які регулюють загальні положення про зобов'язання, позивач не визначився з предметом доказування, не зазначив на основі якого договору між сторонами виникли спірні правовідносини та з яких правових підстав у відповідача виник обов'язок з повернення грошових коштів за борговою розпискою.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Наведена у касаційній скарзі ОСОБА_4 вимога про скасування рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення місцевого суду скасоване апеляційним судом.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов