ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7689/19 Справа № 182/1644/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко - Тьюб»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 27 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «Інтерпайп Ніко - Тьюб» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 17.07.2014 року позивач працювала у відповідача та 01.03.2018 року була звільнена за прогули без поважних причин.

Позивач вважає, що строки притягнення її до дисциплінарної відповідальності спливли, копію наказу про звільнення відповідач їй протиправно не видає, про підстави свого звільнення їй нічого не відомо, коли саме було допущено нею прогул, за який її звільнено, вона також не знає.

Зауважує на тому, що 21 березня 2017 року вона пішла з роботи раніше закінчення зміни у зв`язку з тим, що їй подзвонили з дитячого садочка та повідомили, що її дитина себе погано почуває. 24 травня 2017 року вона була на роботі, що можуть підтвердити свідки, 31 серпня 2017 року бригада в цілому проводила інвентаризацію закріплених за нею матеріальних цінностей, в жовтні 2017 року вона проходила медогляд, що не може вважатись прогулом без поважних причин. Отже підстав для її звільнення за прогули у відповідача не було, до того ж з огляду на зазначені дати, строки для притягнення її до дисциплінарної відповідальності спливли. Також зазначає, що ніхто з бригади прогулів не допускав, оскільки виробниче завдання за вересень-грудень 2017 року виконано успішно, а за січень 2017 року вона була нагороджена почесною грамотою за перемогу у виробничому змаганні. Таким чином її звільнення є незаконним, а тому її слід поновити на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2018 року по день винесення судом рішення.

Також позивачу затримали видачу трудової книжки з 01.03.2018 року по 05.03.3018 року, а тому є підстави для стягнення середнього заробітку з відповідача за час цієї затримки.

Вказаними незаконними діями відповідача були порушені трудові права позивача, вона пережила душевний дискомфорт, стрес, погіршення стану здоров`я. Через неправомірні дії відповідача вона втратила єдине джерело для отримання заробітку, відчула себе зайвою та непотрібною людиною, вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення нормальних соціальних зв`язків.

У зв`язку з наведеним вище позивач просила суд поновити її на посаді сортувальника - сдатчика труб 3-го розряду в трубопрокатному цеху, визнавши наказ №296 ок від 01.03.2018 року про її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним та скасувавши його. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2018 року по день винесення рішення суду, а також середній заробіток за затримку видачі трудової книжки з 01.03.2018 року по 05.03.2018 рік. Стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази прогулів позивача без поважних причин, у табелях обліку робочого часу вказані відпрацьовані позивачем години та доказів того, що вказані табелі обліку робочого часу були підроблені, матеріали справи не місять, як і не містять достовірності роботи системи «СКУД».

Позивач зауважує на тому, що матеріалами справи не встановлено коли саме було допущено нею прогул, за який її звільнено та судом не прийнято до уваги того, що бригада, в якій працює позивач, за час нібито її прогулів, перевиконала виробниче завдання у обсязі до 300% і більше. Також не враховано, що позивач близько п`яти років працювала на підприємстві відповідача без єдиного дисциплінарного стягнення, трудову дисципліну ніколи не порушувала.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в режимі відео конференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника ТОВ «Інтерпайп Ніко-Тьюб» - Шепотіна В.С., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 17.07.2014 року ОСОБА_1 працювала на ТОВ «Інтерпайп Ніко - Тьюб» сортувальником-сдатчиком труб 3 розряду (том 1 а.с.6).

Наказом № 296/ок від 01 березня 2018 року позивач була звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з прогулом без поважних причин 22 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 28 жовтня 2017 року, 07 листопада 2017 року, та 01 грудня 2017 року (том 1 а.с.114).

Звільнення позивача відбулось на підставі того, що у лютому 2018 року була проведена перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху - 7, за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» відомостей щодо присутності на робочому місці сортувальника-сдатчика труб 3 розряду ОСОБА_1 (том 1 а.с.125-128).

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що сортувальник-сдатчик труб 3 розряду ОСОБА_1 неодноразово була відсутня на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «8» вказане і оплачене, як відпрацьоване.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту відсутності з її боку прогулу та факту несвоєчасної видачі їй трудової книжки з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За правилами ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

За ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, як роз`яснено у п. 24 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Отже, для правильного вирішення спору про звільнення суду необхідно надати оцінку причинам поважності відсутності на роботі працівника.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 371 від 28 квітня 2017 року, на підприємстві відповідача з 01 травня 2017 року введена в дію нова редакція «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» (том 1 а.с.115)

У п.п. 6.2 та 6.3 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» зазначено: працівники та РСС можуть проходити на територію Товариства тільки по пропуску встановленого зразка, виданого Бюро перепусток служби економічної безпеки (СЕБ); при вході (виході) на (з) територію (і) Товариства працівники зобов`язані відмітитися в системі контроля та управління доступом (том 1 а.с.116-118).

В лютому 2018 року відбулася перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху - 7, за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» відомостей щодо присутності на робочому місці сортувальника-сдатчика труб 3 розряду ОСОБА_1 (том 1 а.с.125-128).

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що сортувальник-сдатчик труб 3 розряду ОСОБА_1 неодноразово, зокрема 22 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 28 жовтня 2017 року, 07 листопада 2017 року, та 01 грудня 2017 року, була відсутня на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «8» вказане і оплачене, як відпрацьоване.

Останній прогул без поважних причин, згідно вищевказаного Акту, був здійснений ОСОБА_1 01 грудня 2017 року, тому шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 01 червня 2018 року, а звільнено позивача 01 березня 2018 року, тобто в межах шестимісячного строку.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, ОСОБА_1 16 лютого 2018 року надала письмові пояснення, в яких зазначила, що в 2017 році вона не виходила на роботу за сімейними обставинами п`ять раз, а саме: в березні 2017 року, травні 2017 року, серпні 2017 року, жовтні 2017 рку та в грудні 2017 року, заяв про відсутність її на робочому місці вона не писала. Пояснила, що вона ознайомлена з Правилами внутрішнього трудового розпорядку та розуміє, що з її боку були допушені порушення (том 1 а.с.129).

З метою дотримання приписів чинного законодавства про працю, відповідач звернувся до первинної профспілкової організації ПМГУ для надання згоди на звільнення позивача.

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про необхідність з`явитися на президію профкому відносно її звільнення. На повідомленні мається відмітка про ознайомлення ОСОБА_1 з даним повідомленням особисто під підпис 27 лютого 2018 року (том 1 а.с. 119).

Згідно протоколу № 8 засідання президії первинної профспілкової організації відповідача від 28 лютого 2018 року, президія надала згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин (том 1 а.с. 135-137).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки відповідачем по справі надано належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, правомірності своїх дій щодо звільнення позивача за прогул без поважних причин, та що наказ № 296/ок від 01 березня 2018 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України був виданий у відповідності до вимог діючого законодавства, в той час як позивачем належними та допустимими доказами не доведено протилежного.

Крім того, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, Наказом від 01 березня 2018 року за № 296/ОК позивача було звільнено з підприємства відповідача з 03 березня 2018 року.

Відповідно до наказу ТОВ «Інтерпайп Ніко-Тьюб» від 13 грудня 2017 року № 1071 робочий день 09 березня 2018 року переноситься на 03 березня 2018 року, тобто суботу. Таким чином, 03 березня 2018 року, в суботу, на підприємстві був повноцінний робочий день (том 1 а.с.120).

Згідно з положеннями ст. 47 КЗпП України, працівнику в останній робочий день проводяться виплати та видається трудова книжка.

Позивач 03 березня 2018 року, в суботу, не забрала трудову книжку, у зв`язку з чим начальником відділу кадрів ТОВ «Інтерпайп Ніко-Тьюб» того ж дня на адресу реєстрації та фактичного місця проживання позивача ОСОБА_1 було направлено повідомлення про необхідність з`явитися до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки (том 1 а.с.145).

В понеділок, 05 березня 2018 року, ОСОБА_1 отримала особисто трудову книжку, про що свідчить її підпис в особовій картці (том 1 а.с.146).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача про поновлення її на роботі, не підлягають задоволенню його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані позовні вимоги є похідними від вимог щодо поновлення позивача на роботі, які задоволенню не підлягають.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги позивача про те, що в матеріалах справи відсутні докази прогулів позивача без поважних причин, у табелях обліку робочого часу вказані відпрацьовані позивачем години та доказів того, що вказані табелі обліку робочого часу були підроблені, оскільки, 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» відомостей щодо присутності на робочому місці сортувальника-сдатчика труб 3 розряду ОСОБА_1 , яким було встановлено, що сортувальник-сдатчик труб 3 розряду ОСОБА_1 неодноразово, зокрема 22 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 28 жовтня 2017 року, 07 листопада 2017 року, та 01 грудня 2017 року, була відсутня на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «8» вказане і оплачене, як відпрацьоване.

Посилання позивача про те, що матеріали справи не містять достовірності роботи системи «СКУД» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, як вбачається із письмових пояснень позивача, остання не заперечувала що в березні 2017 року, травні 2017 року, серпні 2017 року, жовтні 2017 року та в грудні 2017 року вона не була присутня на роботі у зв`язку з сімейними обставинами, заяв про відсутність її на робочому місці вона не писала. При цьому пояснила, що вона ознайомлена з Правилами внутрішнього трудового розпорядку та розуміє, що з її боку були допушені порушення (том 1 а.с.129).

На думку колегії суддів, відповідачем по справі надані належні та допустимі докази правомірності дій щодо звільнення позивача за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому слід зауважити, що відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення, в даному випадку звільнення позивача із займаної нею посади, застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно перевірки «Табеля виходу працівників на роботу», за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», прогули без поважних причин, згідно вищевказаного Акту, були здійснені позивачем 22 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 28 жовтня 2017 року, 07 листопада 2017 року, та 01 грудня 2017 року, тому шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 01 червня 2018 року, а позивача було звільнено 01.03.2018 року, тобто протягом шести місяців з дня вчинення ним проступку.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що факт прогулів в ті дні, які були покладені в основу звільнення, спростовується матеріалами справи, а саме табелями обліку робочого часу та доводи про те, що відповідачем пропущений строк застосування дисциплінарного стягнення.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не враховано, що за час нібито її прогулів, її бригадою було перевиконано виробниче завдання на 300% та колектив зміни «Г» ділянки обробки трубопрокатного цеху, в якому вона працювала, був удостоєний почесною грамотою за перемогу у виробничому змаганні в січні 2017 року, олегія суддів не бере до уваги, оскільки факт добросовісного виконання своїх трудових обов`язків не звільняє позивача від відповідальності за неодноразово вчинений проступок.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: