Номер провадження: 22-ц/813/2347/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Черевко П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» про визнання права спільної часткової власності на майно за набувальною давністю та за зустрічним позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Одеська міська рада, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

09.10.2017 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якій вони просили визнати за ними право спільної часткової власності в рівних ідеальних частинах по Ѕ за набувальною давністю на приміщення, загальною площею 69,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали, що уклали шлюб, від якого народилась дитина - ОСОБА_3 . З серпня 2006 р. начальник дільниці № 1 КП «ЖКС «Хмельницький» запропонував роботу позивачам на посаді двірників на дільниці № 1 та як майбутнім робітникам їм запропоновано для життя нежитлове приміщення, загальною площею 69,7 кв.м., по АДРЕСА_1 . Приміщення було не придатне для проживання, тому позивачі, перед тим як влаштуватися на роботу в КП «ЖКС «Хмельницький», з дозволу начальника дільниці, поклали всі зусилля для приведення приміщення в придатний для проживання стан, на що було витрачено рік та значні кошти. У серпні 2007 р. позивачі фактично в`їхали до приміщення для постійного проживання. З листопада 2007 р. ОСОБА_1 офіційно працевлаштувалася двірником у КП «ЖКС «Хмельницький», з грудня 2008 р. двірником працевлаштувався ОСОБА_2 .

З моменту надання приміщення позивачі проживають там зі своїми дітьми, доглядають за приміщенням, виконують ремонтні роботи більше 10 років. Після неодноразових звернень позивачів до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, на балансі якого знаходиться спірне приміщення, щодо передачі його у власність, їм повідомлено, що вказане приміщення належить Одеській міській раді. Після звернення до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради з`ясовано, що нежитлове приміщення знаходиться у віданні департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Жодний орган за 10 років не звертався до позивачів з вимогою звільнити приміщення , тому позивачі не знали і не могли знати, що приміщення належить департаменту комунальної власності Одеської міської ради, тому позивачі заволоділи вказаним приміщенням добросовісно. Вони ніколи не приховували і не приховують факт знаходження приміщення в їх володінні, на протязі 10 років здійснили значне покращення приміщення та відкрито володіють ним. Після вселення в приміщення та до сьогодні позивачі безперервно проживають в ньому. Тобто на приміщення по АДРЕСА_1 необхідно визнати право власності за набувальною давністю в рівних частках за кожним оскільки вони відкрито, безперервно та добросовісно заволоділи спірним майном.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2017 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та стороні відповідача - Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» про визнання права спільної часткової власності на майно за набувальною давністю - відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та стороні відповідача - Одеська міська рада, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, задовольнити в цій частині апеляційну скаргу, в іншій частині рішення- залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно експертного висновку про можливість використання колишньої квартири АДРЕСА_2 в якості житлової квартири після виконаних ремонтно-відновлювальних робіт, виготовленого ПП «Відкриття» встановлено, що технічний стан кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 72,3 кв.м. після проведення виконаних ремонтно-відновлювальних робіт - задовільний, з відсотком фактичного зносу 40 %. Переобладнане нежитлове приміщення відповідає державним нормам і стандартам як житлова квартира, та можливо змінити функціональне призначення, відповідає ДБН, значних деформацій, тріщин, вогкості при обстеженні не виявлено.

З довідки з Адресного реєстру м. Одеси від 02.12.2015 р. № 367766/1 вбачається, що спірному об`єкту нерухомого майна зарезервовано адресу АДРЕСА_1 .

Листом від 14.07.2016 р. № У-37п/п голова Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради просив передати спірне приміщення ОСОБА_2 .

Згідно відповіді Департаменту комунальної власності від 09.08.2016 р. № 01-06/105 щодо передачі спірного приміщення в управління Малиновської районної адміністрації з подальшою передачею дільниці № 1 КП «ЖКС «Хмельницький» для оформлення дозвільних документів і зміну статусу нежитлового приміщення в житлове повідомлено, що за рахунок передачі в оренду нежитлових приміщень забезпечується надходження коштів в бюджет міста, передача даного об`єкта є економічно необґрунтованою для територіальної громади м. Одеси.

З відповіді Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.08.2016 р. № У-37л/п повідомлено ОСОБА_2 , що спірне нежитлове приміщення знаходиться у віданні Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Згідно відповіді КУ «Муніципальна служба комунальної власності» від 02.03.2017 р. № 01-06/41-КУ, наданої ОСОБА_2 , стосовно передачі нежитлового приміщення, повідомлено, що вказане приміщення перебуває на обліку Департаменту комунальної власності, на баланс у господарське ведення до КП «ЖКС «Хмельницький» на значений об`єкт не передавався. При цьому повідомлено, що позивач попередньо здійснивши проникнення до власності м. Одеси, не зважаючи на те, що приміщення є нежитловим, його використання як житлове неможливе. (а.с. 30)

У листі від 12.04.2017 р. № 01006/31 Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, направленого ОСОБА_2 вказано, що розглянуто звернення щодо передачі приміщення, яке належить територіальній громаді м. Одеси та перебуває на обліку Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, на баланс або господарське ведення до КП «ЖКС «Хмельницький» зазначений об`єкт не передавався. Тривалий час, як співробітник КП, ОСОБА_2 проживає у зазначеному приміщенні, попередньо здійснивши проникнення до власності територіальної громади м. Одеси, незважаючи на те, що дане приміщення відповідно до технічних норм є нежитловим, його використання як житлового неможливе та передання даного об`єкта на баланс КП не вбачається доцільним.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 , сусідка позивачів, вказала, що проживає у вказаному дворі 8 років. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюють ремонт приміщень, міняли дах, проводили воду, удосконалюють своє житло. Відомостей про точний час вселення позивачів не вказала.

Досліджуючи зазначені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1, 2 п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка являє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

З цих приписів закону випливає, що для набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлений склад певних юридичних фактів, а саме добросовісне заволодіння чужим майном, продовження відкритого і безперервного володіння протягом десяти років таким майном.

Основними доводами у запереченнях сторони відповідачів за первісним позовом є недоведеність добросовісності заволодіння позивачем спірним майном.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, зокрема зазначається. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

В позовній заяві і в поясненнях первісних позивачів вказується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заволоділи спірним майном в серпні 2007 р., при цьому, повідомлено про взаємопов`язаність вселення з роботою двірників на дільниці № 1 КП «ЖКС «Хмельницький».

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 , вбачається наявність запису про прийняття її двірником на дільницю № 1 КП «ЖКС «Хмельницький» 01.11.2007 р. згідно наказу від 01.11.2007 р. № 42-к. 01.12.2008 р. переведена майстром цієї ж дільниці. 30.06.2009 р. ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП згідно наказу № 174-к від 30.06.2009 р.

ОСОБА_2 прийнято на роботу двірником на дільницю № 1 КП «ЖКС «Хмельницький» 01.12.2008 р. згідно наказу № 217-к від 01.12.2008 р., що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

Відповідно до довідок № 69 від 07.12.2015 р. та № 43 від 11.09.2017 р. старшого інспектора ОК Побірської А.В. вбачається, що ОСОБА_2 працює в КП «ЖКС «Хмельницький» двірником на ділянці № 1 з 01.12.2008 р. по теперішній час.

Відповідно до довідки від 29.08.2017 р. № 1344 КП «ЖКС «Хмельницький» ОСОБА_1 працювала в системі житлово-комунального господарства з 01.11.2007 р. по 30.11.2008 р. двірником на дільниці № 1 та з 01.12.2008 р. по 30.06.2009 р. майстром на дільниці № 1.

Згідно довідки № 2362 від 31.08.2017 дільниці № 1 КП «ЖКС «Хмельницький» ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_5 без реєстрації довгий час з 2006 р. по теперішній час.

З довідки № 2390 від 11.09.2017 р. ОСОБА_2 проживає без реєстрації за вказаною адресою зі своєю сім`єю.

З`ясовуючи строки звернення до суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю 09.10.2017 р.

Правильним є висновок суду, що звернення позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є передчасним, що є підставо для відмови у задоволенні позовної заяви.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви виходячи з наступного.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 234 вирішено провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, де серед інших вказано приміщення першого поверху, що розташоване у АДРЕСА_3 , яким передбачено оформити і видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на об`єкти та зареєструвати їх за Одеською міською радою.

Згідно свідоцтву від 11.06.2009 р. серії НОМЕР_3, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою АДРЕСА_3 , в цілому дійсно належить територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень літ. «А», загальною площею 69,7 кв.м., основною площею 48,2 кв.м., відображених у технічному паспорті від 15.04.2009 р. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 234. Право власності на приміщення зареєстровано за № 1364 в книзі 11ог-56.

З Інформаційної довідки № 97587940 від 18.09.2017 р. вбачається, що право власності на нежитлові приміщення першого поверху по АДРЕСА_3 зареєстровано за Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частиною п`ятою ст. 16 Закону М280/97-ВР передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно ст. 18-1 Закону М280/97-ВР орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Частиною п`ятою ст. 60 Закону №280/97-ВР передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Відповідно до п. 1.1. Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради від 19.02.2013 р. № 2752-VI (зі змінами №2752-VI від 19.02.2013 р.) ДЕПАРТАМЕНТ КОМУНАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ є виконавчим органом Одеської міської ради.

Згідно п. 1.2. Положення Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста. Відповідно до п.п. а) п. 2.1.1 Положення основним завданням Департаменту є у сфері управління комунальною власністю реалізація місцевої політики у сфері управління комунальною власністю.

За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положенням статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас за змістом статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради жодного разу не пред`являли до родини ОСОБА_2 вимог щодо зупинення переобладнання нежитлового приміщення у житлове, про приведення його у первісний стан, про звільнення у зв`язку з необхідністю користування або розпорядження спірним майном. Лише у зустрічній позовній заяві Департамент комунальної власності Одеської міської ради заявив про свої права, пред`явивши позов про виселення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визнав недоведеною протиправність поведінки відповідачів за зустрічним позовом, тобто вчинення ними дій, спрямованих на порушення прав позивача, та дійшов до висновку про необґрунтованість і передчасність позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Судом встановлено, що у спірному приміщенні проживає син позивачів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства першої «А» групи, причина інвалідності якого є порушення опорно-рухового апарату. Крім того, з ним проживає його дружина ОСОБА_5 , інвалід третьої групи, та їх малолітні діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У зазначеному приміщенні також проживають малолітні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За таких обставин виселення малолітніх дітей та їх батьків осіб з інвалідністю з приміщення, яке є їхнім єдиним житлом, порушує вказані вище заборони.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачами докази на підтвердження викладених в позовних заявах обставин, є належними, достовірними та допустимими.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (див. рішення від 19 квітня 1994р. у справі «Ван де Харк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), серія А, №288, ст.20, п.61). Ступінь, в якому цей обов`язок вказувати причини застосовується, може варіюватися в залежності від характеру рішення. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), §58, рішення від 10 лютого 2010р., №4909/04) (див. також рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994р., серія A, №303-A, заява № 18390/91, п.29).

Пунктами 5, 6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі має бути зазначено в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Однак, всупереч положенням п.п.5, 6 ч.2 ст.356 ЦПК України, апеляційна скарга не містить доводів про те, у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення суду від 08.02.2019р. Так, апеляційна скарга містить лише заперечення проти позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи та спростовані дослідженими судом доказами, яким дана правильна правова оцінка.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375 , 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.12.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький