Справа № 750/8505/18
Провадження № 2/750/84/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

Головуючого судді - Требух Н.В.,

із секретарем судового засідання - Будаш М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №750/8505/18

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (законний представник ОСОБА_5)

про виселення

за участі сторін, їх представників,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, що був уточнений і в якому просить суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бєловою О.С. від 18.05.2018 року та інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.05.2018 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Вказану квартиру набула у власність відповідно до Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки квартира перебувала в іпотеці для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 Відповідачі, які зареєстровані у вказаній квартирі в добровільному порядку виселитися не бажають, тому і звернулась до суду. Відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що з позовом не погоджують, іншого житла для поживання вона та її сім»я не має, зазначає, що при примусовому виселенні їй повинні надати інше житло для постійного проживання, яке буде забезпечувати її та членів її сім»ї необхідною житловою площею.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували.

Представник органу опіки та піклування до суду не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Судом встановлені наступні обставини справи.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бєловою О.С. , від 18.05.2018 року , відповідно до ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 41 Закону України « Про іпотеку» , на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки ОСОБА_1 належить на праві власності майно , що складається із двокімнатної квартири під номером АДРЕСА_1.

Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2018 року.

Відповідно до ст. 391 ЦК України- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно довідки про склад сім»ї від 23.05.2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 з 17.05.1983 року, ОСОБА_4 з 30.09.1999 року, ОСОБА_3 з 17.01.1990 року, ОСОБА_5 з 13.03.2018 року, ОСОБА_6 з 10.10.2017 року, ОСОБА_7 з 13.03.2018 року. Як встановлено, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в спірній квартирі були зареєстровані вже після винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний ощадний банк».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку"- іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої ст..33 Закону України"Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 509 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з матеріалів справи при примусовому виконанні виконавчого листа №750/4231/15ц-2/750/1731/15 виданого 16.11.2015 року Деснянським районним судом міста Чернігова про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості було реалізовано предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2, про що складено акт про реалізацію предмета іпотеки від 15.05.2018 року.

Статтею 40 Закону України"Про іпотеку" визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як було встановлено судом, квартира АДРЕСА_1, яка відповідачкою ОСОБА_2 була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки перебувала в її власності до укладення кредитного договору та договору іпотеки.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позивач на виконання вимог ст..109 ЖК УРСР просить суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 з надання іншого житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_5, яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності. Зазначена квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 71,0 кв.м та житлову 42,2 кв.м., що є значно більшою ніж площа спірної квартири.

На підставі наведеного вище, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 280, 281, 284, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (законний представник ОСОБА_5) з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житла за адресою АДРЕСА_5.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідачі:

ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2),

ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_7 від 12.04.2014 року),

ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4),

ОСОБА_5 (АДРЕСА_1 РНОКПП паспорт НОМЕР_8), яка також є законним представником ОСОБА_7

ОСОБА_6 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_6)

Повне рішення виготовлено 26.03.2019 року.

Суддя Н.В.Требух