Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 521/10831/13-ц

провадження № 61-8013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 червня 2016 року у складі судді Мурзенко М. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Кравця Ю. І., Фальчука В. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну черговості одержання права на спадкування.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну черговості спадкування після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_7 страждав на низку захворювань, в тому числі на туберкульоз та перед смертю перебував у безпорадному стані, у зв`язку з чим позивачі опікувались ним та матеріально його забезпечували. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 502/1000 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла його донька - відповідач ОСОБА_8 , яка звернулася з відповідною заявою до нотаріальної контори. Позивачі, які є сестрою та племінницею ОСОБА_7 , вважають, що внаслідок тривалого часу опіки та матеріального забезпечення над померлим, вони мають отримати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом на підставі частини другої статті 1259 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 червня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачами не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів перебування ОСОБА_7 в безпорадному стані протягом тривалого часу до моменту смерті, надання йому допомоги, що носить характер опіки та матеріального забезпечення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 521/10831/13-ц і витребувано її з Малиновського районного суду міста Одеси.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки показам свідків. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні повторної судово-медичної експертизи, оскільки наявний у справі висновок комісійної судово-медичної експертизи викликає сумніви в його правильності.

Заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 подала заяву, в якій просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. На момент смерті ОСОБА_7 проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 014857 від 18 травня 2010 року. На момент його смерті у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_9 , 2009 року народження, та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 27, 30).

ОСОБА_3 , яка є дочкою померлого ОСОБА_7 18 травня 2010 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, заповіту за життя ОСОБА_7 не склав.

ОСОБА_1 (до шлюбу - ОСОБА_1 ) є померлому рідною сестрою, факт родинних відносин та спорідненості підтверджується свідоцтвом про народження, довідкою про шлюб та зміну прізвища позивача (т. 1 а. с. 32, 33, 34).

ОСОБА_2 є племінницею померлого та донькою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с.35).

Відповідно до листа міської поліклініки № 1 міста Одеси від 29 березня 2013 року покійний хворів не тільки на туберкульоз, а й мав інші проблеми зі здоров`ям, а саме: гіпертонічна хвороба, хронічний бронхіт, хронічний гепатит, перебував на обліку в зазначеній поліклініці (т. 1 а. с. 58).

З лікарського свідоцтва про смерть, протоколу патолого-анатомічного дослідження № 122/П від 14 квітня 2010 року вбачається, що основною хворобою, що призвела до смерті ОСОБА_7 є дисеминований туберкульоз з ураженням тканини легень з розпадом, внутрішньо-грудинних та брижеєчних лімфатичних вузлів. Перебіг основного захворювання ускладнювався кахексією (виснаженням), двосторонньою фіброзно-гнойною пневмонією, дистрофією внутрішніх органів (т. 1 а. с. 36-37, 56-57).

З висновку судово-медичної експертизи № 429, проведеної згідно ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_7 за життя міг знаходитись в безпорадному стані при загостреннях розповсюдженого хронічного туберкульозного процесу, в тому числі після долучення агресивної пневмонії на фоні крайньо тяжкого ступеню виснаження організму в цілому (кахексії) (т. 1 а. с. 180-191).

Відповідно до показів судового експерта ОСОБА_13, патологоанатома ОСОБА_11 такий ступень кахексії (виснаження) є наслідком хвороби ОСОБА_7 , визначити, чи отримував за життя ОСОБА_7 достатнє харчування не вбачається за можливе.

Згідно із показами свідка ОСОБА_12 ОСОБА_7 не міг пересуватись протягом трьох місяців до своєї смерті, свідок готувала йому їжу, яку ОСОБА_7 приносив її чоловік, ОСОБА_1 купляла ОСОБА_7 цигарки, часто відвідувала його.

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_7 востаннє працював та звільнився за власним бажанням 20 червня 2007 року (т. 1 а. с. 87).

Згідно із рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06 березня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2012 року, показаннями свідків встановлено, що ОСОБА_7 зловживав спиртними напоями, ніде не працював і матеріальну допомогу йому надавали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Факт перебування ОСОБА_7 перед смертю у безпорадному стані не доведений (т. 1 а. с. 46-55).

ОСОБА_7 перебував на обліку в КУ «Міська поліклініка № 1», як хворий на хронічний бронхіт, хронічний гепатит, але при цьому амбулаторна картка в архіві та реєстратурі відсутня (т. 1 а. с. 107).

Після смерті ОСОБА_7 проведено кремацію його тіла (т. 1 а. с. 40).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та ухвала апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За приписами статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України (в указаній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до частини другої статі 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно зі змістом частини другої статті 1259 ЦК України при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 743/126/17 зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1259 ЦК України і вказано, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У зв`язку з неможливістю достеменно (без припущення, без ймовірності) встановити наявність у хворого ОСОБА_7 безпорадного стану та визначити тривалість його безпорадного стану, виходячи таким чином з відсутності необхідної сукупності всіх п`яти обставин для задоволення позову про зміну черговості спадкування, зокрема, безпорадного стану та його тривалості в контексті визначення тривалості надання допомоги особі, яка перебуває у безпорадному стані, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська