Номер провадження: 22-ц/813/1745/19
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

адвоката Бальшіної В.Р.,

адвоката Багрій-Шахматової Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_12 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2015 року Одеська міська рада звернулась до суду із позовом про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_13 підвального приміщення, площею 68,76 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , зазначаючи, 28 січня 1995 року ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,3 кв.м.. Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації виконкому Одеської міської ради від 15.08.1999р. №1010 затверджено реконструкцію спірної квартири, та видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, вже площею 154,5 кв.м., тобто з урахуванням спірного підвального приміщення.

08 вересня 2006 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради видала розпорядження №2213 «Про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири під нежитлове приміщення клубу-кафе від 18.09.2006р. №550», на підставі чого, відповідачу було видане свідоцтво про право власності від 18.09.2006р..

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року вказане розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.09.2006р. було визнано протиправним та скасовано, а рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 було скасоване відповідне свідоцтво від 18.09.2006р.. На підставі вищезазначеного, Одеська міська рада просила позовну заяву задовольнити.

В подальшому до суду надійшов позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 до ОСОБА_13 про витребування майна із чужого володіння.

Ухвалами від 28 грудня 2015 року вказані позовні заяви були об`єднанні в одне провадження, а позовна заява Одеської міської ради була залишена без розгляду.

Враховуючи смерть ОСОБА_13 , позивачі уточнили позовні вимоги, у зв`язку з чим, звернулись до суду до спадкоємців померлої - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та згідно останньої редакції позовних вимог від 11 липня 2017 року просили усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом витребування у відповідачів на користь позивачів підвального приміщення, площею 78,6 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з вказаного приміщення. Крім того, просили зобов`язати відповідачів забезпечити доступ до підвального приміщення, шляхом відновлення входу до належного їм приміщення.

Обгрунтовуючи позовну заяву, позивачі також посилались на факт скасування судами розпорядження та виданого на його підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_13 .. Крім того, зазначили, що є власниками квартир у вказаному багатоквартирному будинку, тому, допоміжне приміщення підвалу, в силу приписів законодавства належить їм на праві спільної власності. Посилаючись на те, що відповідачі користуються вказаним приміщенням без належних правових підстав, просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник позивачів ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала подану позовну заяву, просила задовольнити позов в повному обсязі.

ОСОБА_8 , який є одночасно законним представником ОСОБА_9 та представником за довіреністю ОСОБА_11 заперечував проти задоволення позову, зазначив, що правомірно володіє приміщенням підвалу.

Представник відповідачів ОСОБА_14 також заперечував проти задоволення позову, про що надав письмові заперечення, згідно яких зазначив, що відповідач не був позбавлений права власності на вказане приміщення, а відтак є власником спірного приміщення. Крім того, зазначив, що вказане питання вже розглядалось судами. Також посилався на неправильно обраний засіб захисту порушеного права з боку позивачів.

Представник ОСОБА_12 - ОСОБА_15 у судовому засіданні підтримала позовну заяву, зазначила, що оскільки на теперішній час квартири за вказаною адресою не існує, у зв`язку з проведеною реконструкцією, а правовстановлювальні документи, видані на ім`я померлої ОСОБА_13 були скасовані, відповідачі не є власниками вказаного приміщення, а отже позовну заяву слід задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , діюча в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі, крім позивача ОСОБА_1 , не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивачів представляють їх адвокати.

Відповідачу ОСОБА_11 судова повістка надсилалась на адресу, що міститься в матеріалах справи та яка є також адресою проживання інших відповідачів по справі, а саме ОСОБА_16 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , однак судова кореспонденція повернулась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на праві власності належать відповідно квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується правовстановлюючими документами.

Відповідачці ОСОБА_17 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 1995 року, житловою площею 41,3 кв.м., загальною площею 52,8 кв. м. (т. 3, а. с. 104-105).

Згідно рішень виконкому Жовтневого районної ради народних депутатів №406 від 27 червня 1995 року та №481 від 27 липня 1995 року ОСОБА_18 був наданий дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з використанням підвального АДРЕСА_5 площею 68,76 кв.м. під підсобне приміщення та обладнанням входу з боку площі Катерининській АДРЕСА_6 м. Одесі (т. 3, а. с. 109, 110).

На підставі рішення виконкому Жовтневого районної ради народних депутатів №806 від 30 листопада 1995 року реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з використанням підвального приміщення площею 68,76 кв.м. під підсобне та обладнанням входу з боку площі Катерининській у м. Одесі затверджено та видано свідоцтво про право власності №75 від 15.12.1995р. на квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 41,3 кв. АДРЕСА_7 80, 26 АДРЕСА_8 загальною 121. 56 кв АДРЕСА_9 . взамін правовстановлюючих документів (т. 3, а. с. 106, 111).

В подальшому, згідно наданого розпорядженням Жовтневої районної адміністрації м. Одеси №943 від 17.09.1999р. дозволу, ОСОБА_17 було проведено реконструкцію вказаної квартири під кафе-клуб (т. 3, а. с. 112).

Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації м. Одеси від 15.10.1999р. №1010 була затверджена реконструкція квартири АДРЕСА_2 та розраховано, що після реконструкції загальна площа становить 154,5 кв.м., у тому числі, основна 114,6 кв.м., підсобна 39,9 кв.м., та видано свідоцтво про право власності №003882 від 15 жовтня 1999 року (т. 3, а. с. 107, 113).

Згодом, розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №2213 від 08.09.2006р. реконструйоване нежитлове приміщення-клуб-кафе, розташоване в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_10 Катерининська АДРЕСА_11 5 було прийнято в експлуатацію, на підставі чого, 18 вересня 2006 року ОСОБА_13 було видане свідоцтво про право власності на реконструйоване нежитлове приміщення-клуб-кафе №550.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 листопада 2006 року №2919 було скасовано вказане розпорядження Приморської районної адміністрації №2213 від 08.09.2006р. про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку зі скаргами мешканців будинку АДРЕСА_1 площі відносно реконструйованої квартири та зобов`язано ОСОБА_13 привести реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 згідно проекту забудови.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року по справі №2а/522/399/13, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №2213 від 08 вересня 2006 року «Про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири АДРЕСА_2 , під нежитлове приміщення клуб-кафе з улаштуванням фасадного входу» (т. 3, а. с. 154-155, 156-160).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 року по справі №522/9843/13, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2014 року, скасовано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення клуб-кафе №550 від 18 вересня 2006 року, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3, а. с. 161-165, 166-168).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2014 року залишені без змін, касаційна скарга ОСОБА_13 відхилена (т. 3, а. с. 169-171).

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року по справі №2-а-587/10, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_13 про визнання не чинним розпорядження Приморської районної адміністрації від 20 листопада 2006 року № 2919 про скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 2213 від 08.09.2006 року про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири АДРЕСА_4 , відмовлено (т. 3. а. с. 172-174, 175-178).

Під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом ДРАЦС у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №13040 (т. 2, а. с. 46).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 серпня 2016 року, її діти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_13 (т. 2, а. с. 98, 99-100) й 27 жовтня 2016 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 як законний представник ОСОБА_9 , 2004 року народження залучені до участі у справі у якості правонаступників відповідачки (т. 2, а. с. 101, 105).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне підвальне приміщення площею 78,6 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 належало ОСОБА_19 , а теперішній час спадкоємцям, відповідачам у справі, на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації м. Одеси від 15.10.1999р. №1010, яким затверджена реконструкція квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 154 кв.м., з видачею свідоцтва про право власності на цю квартиру. Скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.09.2006р. та виданого на його підставі свідоцтва від 18.09.2006р., жодним чином не є підставою для позбавлення відповідачів права власності на підвальне приміщення.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов&apos;язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для витребування спірного приміщення підвалу.

Однак, в порушення вказаних принципів цивільного процесу відповідачами ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було спростовано підстави заявленого позову.

Так, відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або

багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності

приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне,

електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке

обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для

забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових

приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному

будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень

загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно,

співвласниками самого будинку.

Згідно статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Умовами статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_20 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). Пункт 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Згідно пункту 1.2. вказаного Рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 09 листопада 2011 року №14-рп/2011, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_21 , положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій,

затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального

господарства від 17 травня 2005 року №76, допоміжні приміщення житлового

будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та

побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини,

вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові,

сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні

камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), що вказує на віднесення підвалу саме до допоміжних приміщень та підтверджує факт переходу у власність мешканців (власників) квартир будинку.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

З матеріалів справи вбачається, що ще за життя, 31 березня 2015 року право власності ОСОБА_13 на нежитлові приміщення клубу-кафе АДРЕСА_12 адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 152,7 кв.м. скасовано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 року по справі №522/98743/13, рішення про скасування, індексний номер: 20407617 від 31.03.2015р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35717542 від 31.03.2015р. ( а.с. 156 т. 4)

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року була призначена по справі судова будівельно-технічна експертиза з метою визначити статус спірного підвального приміщення площею 78,6 кв.м. як допоміжного, де проходять загальнобудинкові інженерні мережі водопостачання, водовідводу (каналізації), газопостачання, або нежитлове.

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №18-3008 від 26 липня 2019 року, проведеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Ковальчуком О.У., встановлено, що у підвальному приміщенні площею 78,6 кв.м багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 площі розташована система водовідведення, відкрите прокладання загально будинкових інженерних мереж водопостачання, водовідводу (каналізації), газопостачання відсутнє.

Таким чином, відсутній доступ до інженерних мереж для контролю та обслуговування загально будинкових мереж у зазначеному приміщенні.

Враховуючи наведене у дослідницькій частині висновку, підвальне приміщення площею 78,6 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням житлового будинку (т. 4, а. с. 108-118).

Виходячи із вищевикладених положень цивільного законодавства України, реалізація будівельної діяльності, в тому числі і проведення робіт, пов`язаних з реконструкцією приміщень, потребує не тільки розроблення та затвердження проектної документації, а й надання погодження осіб, прав яких стосуються такі будівельні роботи, у даному випадку співвласників багатоквартирного житлового будинку, але надання власнику квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_13 органом виконавчої влади спірного підвального допоміжного приміщення, реконструкція вказаної квартири з використанням підвального приміщення площею під підсобне та обладнанням входу з боку площі Катерининській у м. Одесі у 1995 році з подальшою реконструкцію квартири в нежитлове приміщення-клуб-кафе №550 у 1999 році та 2006 році без погодження з співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , у даному випадку позивачами у справі.

У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення

місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення

інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного

контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (Seryavin and Others v. Ukraine, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17.06.2011р.), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі висновок судового експерта, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що надані позивачем суду докази повністю спростовують заперечення проти позову й з достовірністю та об`єктивністю підтверджують те, що спірне допоміжне приміщення підвалу надано власнику квартиру АДРЕСА_4 у порушення встановленого порядку, незаконно, та у світлі статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини не відповідає критерію правомірного у правi позивачів на мірне володіння майном, тому право власності на нежитлові приміщення клубу-кафе №550 було скасовано за рішенням суду.

Наявність у справі розпорядження Жовтневої районної адміністрації м. Одеси від 15.10.1999р. №1010, яким затверджена реконструкція квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 154 кв.м., з видачею свідоцтва про право власності на цю квартиру, не мають правового значення й не можуть служити належною підставою для відмови у задоволенні позову.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (Case of Chuykina v. Ukraine, Заява 28924/04) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975p. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Отже, керуючись положеннями ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що з метою ефективного забезпечення поновлення порушеного права, позивачі обґрунтовано звернулась до суду з вказаним позовом.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що незаконною передачею спірного допоміжного підвального приміщення у власність ОСОБА_13 порушені права позивачів як співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України порушене право позивачів підлягає захисту судом шляхом усунення перешкод в користуванні власністю, витребування у відповідачів, як правонаступників ОСОБА_13 спірного підвального приміщення площею 78,6 кв.м., виселення їх з вказаного приміщення та зобов`язання відповідачів забезпечити доступ до підвального приміщення шляхом відновлення входу з боку двору будинку АДРЕСА_1 .

Тому, вимоги позивачів є законними, обґрунтованими и підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті. 6 (право на справедливий суд), статті. 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті. 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті. 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 355, 369, 382 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_12 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом витребування у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 підвального приміщення площею 68,76 кв.м.. що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з підвального приміщення площею 68,76 кв.м.. що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 забезпечити доступ до підвального приміщення площею 68,76 кв.м.. що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення входу зі сторони двору будинку АДРЕСА_13 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 21 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко