КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3942/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/7412/18

21 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Л.М.. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

06 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27 лютого 2012 року між нею та відповідачкою виникла домовленість про купівлю земельного паю у Володарському районі Київської області, площею 2,17 га. за 5 000 доларів США. Оскільки документів на земельну ділянку/пай відповідачка ОСОБА_3 не мала і через відсутність коштів не могла їх оформити, сторони домовилися, що ОСОБА_2 передасть ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 200 доларів США для оформлення правоустановчих документів на земельну ділянку і в рахунок часткової оплати за договором купівлі-продажу цієї земельної ділянки.

27.02.2012 року вона передала ОСОБА_3 2 200 доларів США, про що остання написала розписку. У зв»язку з дією мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, між ними була домовленість про порядок дій щодо умовного продажу земельного паю через позику грошей на лікування онука, так як перша розписка вже була написана саме на цю мету. Відповідачка також зобов"язалась оформити на неї довіреність на користування земельною ділянкою строком на 49 років та оформити заповіт на її сина на вказану земельну ділянку. Так як вона не мала можливості за життя відповідачки набути право власності на земельну ділянку, враховуючи ризик скасування відповідачкою заповіту, сторони погодили розмір збитків в сумі 5 000 доларів США, що могли бути спричинені їй внаслідок недобросовісної поведінки відповідачки, тобто, визначили збитків в розмірі вартості земельного паю.

09.07.2012 року відповідачка ОСОБА_3 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 2,1695 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Володарської селищної ради, яка була предметом їх домовленостей щодо купівлі-продажу. 17 липня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Озадовською О.М. було засвідчено заповіт ОСОБА_3 на користь сина позивачки ОСОБА_5 щодо вказаної земельної ділянки та довіреність ОСОБА_3, якою вона уповноважувала ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань користування вказаною земельною ділянкою/ укладення договорів оренди, отримання орендної плати,тощо/ терміном дії на 5 років до 17.07.2017 року. Того ж дня, 17 липня 2012 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 3 000 доларів США в рахунок набуття прав на вказану ділянку на майбутнє у власність, а ОСОБА_3, в свою чергу, написала ОСОБА_2 розписку про отримання в борг 10 000 доларів США ніби -то на лікування внука, терміном повернення позики до 17.07.2013 року. Позивачка користувалась земельною ділянкою на свій розсуд до липня 2017 року без будь-яких перешкод чи претензій зі сторони відповідачки. В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з метою продовження дії довіреності на управління земельною ділянкою, на що отримала відмову, яка мотивована тяжкими сімейними обставинами та подорожчанням вартості землі в порівнянні з 2012 роком. Повернути отримані за продаж землі грошові кошти в сумі 5 000 доларів США ОСОБА_3 відмовилася, факт домовленостей на продаж землі відкидає.

Посилаючись на вищезазначене та на приписи статті 1212 ЦК України, просила суд стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти, набуті відповідачкою без достатньої правової підстави, загалом в сумі 10 000 доларів США , що еквівалентно 263 000 грн., з яких 5 000 доларів США фактично отримані за землю кошти і 5 000 доларів США в порядку відшкодування шкоди за відмову від виконання зобов»язань.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом не надано оцінки доказам та поясненням сторін, зокрема, рішенню Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2017 року, яким встановлено обставини, що відповідачем особисто написана розписка на суму 10 000 доларів США, отриманих у позивача; на підтвердження застави земельної ділянки в рахунок отриманих коштів відповідачем було укладено нотаріально посвідчені довіреність на заповіт на сина позивачки, отримано від її дочок відповідні розписки із зазначенням суми повернення коштів; на підтвердження передачі у повне управління та користування позивачу земельної ділянки відповідачкою укладено договір оренди землі з повним правом позивачки отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою та здійснювати управління даною земельною ділянкою; факт передачі суми в розмірі 5 200 доларів США та написання розписки про отримання 10 000,00 доларів США, що не оспорювалися сторонами.

Вказувала на те, що відповідачка у відзиві на позовну заяву особисто підтвердила факт здійснення нею дій щодо наміру укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки з позивачкою.

Вважала, що закінчення строку дії довіреності та відмова відповідачки від своїх зобов'язань і фактичне припинення надання права користування земельною ділянкою та відмова у поверненні коштів дають підстави стверджувати, що відповідачка набула грошові кошти за рахунок позивача без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим позивачка має право на витребування свого майна у вигляді грошових коштів та на відшкодування їй завданої шкоди.

Посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з пропуском строку позовної давності, оскільки порушення з боку відповідачки має триваючий характер, у зв'язку з чим строк позовної давності не може бути застосований.

19 лютого 2019 року надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року - без змін. Зазначала про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції у даній справі обставин, встановлених рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року. Вважала, що суд правомірно не застосував положення ст. 1212 ЦК України до вимог позивачки, оскільки доказів на підтвердження факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів в іншій сумі, ніж 2 200 доларів США, ОСОБА_2 суду не надала. Крім того, вважала, що суд дійшов правильного висновку про застосування до вимог позивачки строку позовної давності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Козак Петро Володимирович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Капустін Віталій Володимирович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовилися про купівлю-продаж по ціні 5 000 доларів США земельної ділянки у Володарському районі Київської області площею 2,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою володіла ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.07.2011 року, державного акту на право власності на цю земельну ділянку на той час вона не мала. Сторони домовилися, що ОСОБА_2 передасть ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 200 доларів США для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку і в рахунок часткової оплати (аванс) за договором купівлі-продажу цієї земельної ділянки. 27 лютого 2012 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 2 200 доларів США. про що остання написала розписку про позику, хоча в дійсності ці кошти не позичалися, а були авансом за земельну ділянку.

09.07.2012 року ОСОБА_3 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, площею 2,1695 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Володарської селищної ради, яка була предметом їх з ОСОБА_2 домовленостей щодо купівлі-продажу.

Після того як ОСОБА_3 отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, сторони чітко усвідомлювали неможливість укладення договору купівлі-продажу у зв'язку з дією мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. Так як сторони не відмовилися від своїх намірів щодо відчуження-придбання спірної земельної ділянки, вони у липні 2012 року домовилися про порядок наступних дій щодо умовного продажу земельної ділянки. Так, на підтвердження отримання решти коштів за земельну ділянку ОСОБА_3 мала написати розписку про позику грошей від ОСОБА_2 ніби-то на лікування онука. Також сторони домовилися, що відповідачка оформить на позивачку довіреність на право управління від її імені спірною земельною ділянкою строком на 49 років та оформить заповіт на сина позивачки. Оскільки позивачка не мала можливості за життя відповідачки набути право власності на земельну ділянку, враховуючи ризик скасування відповідачкою заповіту, сторони погодили розмір збитків в сумі 5 000 доларів США, що могли бути спричинені позивачці внаслідок «недобросовісної» поведінки відповідачки, в розмірі вартості земельного паю.

На виконання вищезазначених домовленостей сторін 17 липня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Озадовською О.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_3 на користь сина позивачки ОСОБА_5 щодо вказаної земельної ділянки та довіреність ОСОБА_3, якою вона уповноважувала ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань користування вказаною земельною ділянкою, укладення договорів оренди, отримання орендної плати тощо, терміном дії на 5 років до 17.07.2017 року.

Того ж дня, 17 липня 2012 року ОСОБА_3 написала розписку про отримання від ОСОБА_2 в борг грошових коштів в сумі 10 000 доларів США на лікування внука, терміном повернення позики до 17.07.2013 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивачка користувалася спірною земельною ділянкою на свій розсуд з 2012 до кінця 2017 року без будь-яких перешкод чи претензій зі сторони відповідачки, отримувала орендну плату від ПОП «Світанок».

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з метою продовження дії довіреності на управління земельною ділянкою, на що отримала відмову, яка мотивована тяжкими сімейними обставинами та подорожчанням вартості землі в порівнянні з 2012 роком.

На підставі ст. 1212 ЦК України позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь 263 000 грн. безпідставно отриманих коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення підпадають під дію положень ст. 1212 ЦК України і є частково обґрунтованими в сумі, що еквівалентна 2 200 доларів США, проте позивачкою пропущено строк позовної давності для зверненням до суду з вимогами про стягнення безпідставно набутих коштів, так як вона повинна була дізнатися про порушення свого права не пізніше 17 липня 2012 року, коли замість договору купівлі-продажу земельної ділянки були посвідчені довіреність та заповіт, тому саме з цієї дати слід обраховувати початок перебігу строку позовної давності, який сплив 18.07.2015 року.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не ґрунтується на дійсних обставинах справи, нормах матеріального та процесуального права та досліджених судом доказах, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

З досліджених судом доказів вбачається, що 27.02.2012 року ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_2 2 200 доларів США на оформлення документів на земельний пай. Обіцяла на протязі двох тижнів вирішити цю проблему і отримати акт на земельний пай та обіцяла повернути борг до 30 березня 2012 року. Вказана обставина підтверджується розпискою, що знаходиться в матеріалах справи (а.с. 15).

17.07. 2012 року ОСОБА_3 отримала у борг 10 000 доларів США від ОСОБА_2 на лікування внука, зобов'язалася повернути кошти через 1 рік до 17.07.2013 року, що підтверджується розпискою, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 16). Також у розписці зазначено, що якщо ОСОБА_3 не зможе повернути отримані кошти, то земельний пай під кадастровим номером НОМЕР_2, перейде у власність ОСОБА_2.

17.07.2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла земельну ділянку площею 2, 1695 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Володарський району, смт. Володарка, Володарська селищна рада та належить їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 громадянину ОСОБА_5 ( сину позивачки) (а.с. 22).

Також, 17.07.2012 року ОСОБА_8, яка є дочкою відповідачки ОСОБА_3, написала розписку, в якій зазначила, що вона відмовляється від спадщини на пай її матері ОСОБА_3 кадастровий номер НОМЕР_2, який знаходиться на території Володарської селищної ради, виданий 3 липня 2012 року. Претензій до ОСОБА_5 не має. В разі пред'явлення претензій на пай зобов'язалася повернути мамин борг 10 000 доларів США (а.с. 17)

В той же день, 17.07.2012 року ОСОБА_9, яка є дочкою відповідачки ОСОБА_3, написала розписку, в якій зазначила, що вона відмовляється від спадщини на пай її матері ОСОБА_3, кадастровий номер НОМЕР_2, який знаходиться на території Володарської селищної ради, виданий 3 липня 2012 року. Претензій до ОСОБА_5 не має. В разі пред'явлення претензій на пай зобов'язалася повернути мамин борг в сумі 10 000 доларів США (а.с. 18)

Крім того, 17.07.2012 року ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань пов'язаних з одержанням належної їй плати в грошовому чи натуральному виразі за здану в оренду земельну ділянку в розмірі 2 1695 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Володарський район, смт. Володарка, Володарська селищна рада та належить їй на праві власності на підставі державного акта серія НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, а також підписувати від її імені договір оренди на згадану земельну ділянку на умовах за власним розсудом, а також виконувати всі інші юридично значимі дії пов'язані з виконанням наданих повноважень. Довіреність була видана строком на п'ять років, без права передоручення третім особам, та дійсна до сімнадцятого липня 2017 року (а.с. 24).

Враховуючи встановлені обставини у справі, надані сторонами докази, зміст розписок, що були складені ОСОБА_3, в яких вона зазначала, що отримала у борг кошти від ОСОБА_2 та зобов'язується їх повернути у певний строк, та правову природу розписок, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли договірні відносини позики.

Суд першої інстанції всупереч вимогам статей 89, 264 ЦПК України,не встановив дійсні обставини справи, характер спірних правовідносин та не застосував норми матеріального права, якими вони регулюються, а тому рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Звертаючись з позов до ОСОБА_3, ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України просила стягнути з відповідачки 263 000 грн. безпідставно отриманих коштів.

Згідно з вимогами частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

З досліджених судом доказів вбачається, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики на підставі розписок, написаних ОСОБА_3 на ім"я ОСОБА_2, оскільки за їх змістом відповідачка ОСОБА_3 отримала грошові кошти у борг на оформлення документів на земельний пай та на лікування внука, при цьому зобов'язалася повернути борг у відповідний строк, зазначений в цих розписках, а у разі неможливості повернути кошти, до ОСОБА_2 перейде у власність земельний пай.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до правовідносин, що склались між сторонами у даній справі положень статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2017 року встановлено, що між сторонами склались правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, вони не мали на меті виконання договору позики, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду(ч. 7 ст. 82 ЦПК України).

З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, вбачається, що судом були встановлені ті ж фактичні обставини, що і в даній цивільній справі, але суд надавав їм свою правову оцінку, а тому, з урахуванням ч. 7 ст. 82 ЦПК України, така правова оцінка певних фактів, надана судом у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, не є обов'язковою для суду при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Так, зокрема у рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року суд надавав правову оцінку змісту розписок та діям сторін договору, проте такі висновки суду не є преюдиційними обставинами для справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих кошті з урахуванням вимог ч.4, ч.7 ст.82 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що закінчення строку дії довіреності та відмова відповідача від своїх зобов'язань і фактичне припинення надання нею позивачці права користування земельною ділянкою та відмова у поверненні коштів дає підстави стверджувати, що відповідачка набула грошові кошти за рахунок позивачки без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим позивачка має право на витребування свого майна у вигляді грошових коштів та на відшкодування їй завданої шкоди, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки стягнення безпідставно набутих коштів можливе лише за відсутності між сторонами договірних відносин, проте між позивачем та відповідачем у даній справі виникли правовідносини за договорами позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу земельного паю в майбутньому та що відповідачка у відзиві на позовну заяву особисто підтвердила вказаний факт, колегія суддів відхиляє, так як належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між сторонами правовідносин щодо укладення договору купівлі-продажу земельного паю, матеріали справи не містять. Крім того, укладення такого договору є неможливим в силу вимог закону, так як діє мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з підстав їх необгрунтованості та невідповідності вимогам матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності з вимогами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витратина професійну правничу допомогу.

Згідно вимог ч. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено, з урахуванням вимог ст. 133, ч.ч. 1, 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України, відсутні правові підстави для відшкодування за рахунок відповідачки понесених позивачкою судових витрат.

Керуючись ст.ст.11, 202, 207, 509, 525, 526, 1046, 1047, 1048, 1049, 1212 ЦК України, ст.ст. 141, 82, 89, 263, 264, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України,суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.

Головуючий: Судді: