Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

27 листопада 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Мироненко І.П.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 березня 2017 року, ухваленого у складі судді Шатілової Л.Г., повний текст рішення складено 28 березня 2017 року,

по цивільній справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія»,

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року позивач ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого у даному спорі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» (т. 2 а.с. 63-64), звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 1-3), в обґрунтування зазначивши наступне. 05 травня 2014 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № IKСАSHVG.103961.012, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 51650грн на споживчі потреби на строк до 04.05.2017р., на умовах сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1500грн у день укладання кредитного договору, комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50% річних від суми кредиту по договору щомісячно в період сплати. Позичальник у встановлені кредитним договором строки обов`язки по сплаті заборгованості не виконав, у зв`язку з чим станом на 16.09.2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 48816,29грн, з них: поточна заборгованість по тілу кредиту - 13370,47грн, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 24172,17грн, поточна заборгованість за процентами - 91,56грн, прострочена заборгованість за процентами - 2304,72грн, заборгованість по комісії - 8877,37грн., яку просив суд стягнути з відповідача поряд із компенсацією витрат з оплати судового збору.

Відповідачем подані заперечення проти позовної заяви (т. 1 а.с. 64-65) і додаткові заперечення (т.1 а.с. 75), вмотивовані безпідставністю пред`явлених до нього вимог про стягнення процентів, що не можуть бути з нього стягнуті за розповсюдженими на нього, як на учасника бойових дій, що проходив військову службу і брав безпосередню участь в антитерористичній операції з захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України впродовж періоду з 07.04.2014р., гарантіями, передбаченими ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 року (з подальшими змінами). У зв`язку з цим позичальником визнано обґрунтованість пред`явлених до нього вимог в межах непогашеної поточної заборгованості по тілу кредиту.

Банком подано пояснення на заперечення (т. 1 а.с. 70), які зводяться до того, що позичальник не звертався до кредитора із заявою та відповідними документами, що підтверджували б проходження ним військової служби, що унеможливлює застосування до нього гарантій, унормованих вищевказаним статусним Законом № 2011-XII.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 березня 2017 року (т. 1 а.с. 85-86) позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвтику» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKСАSHVG.103961.012 від 05.05.2014р. у розмірі 48816,29грн.

Компенсовано витрати ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» по сплаті судового збору в розмірі 1378грн. за рахунок держави.

Задовольняючи позов банку в повному обсязі, суд першої інстанції вбачив доведеність факту неналежного виконання позичальником взятого за кредитним договором обов`язку з погашення боргу в розмірі 48816,29грн. Доказів, які б вказували на належність відповідача до військовослужбовців чи мобілізованих резервістів/ військовозобов`язаних осіб, які б давали підстави банку не нараховувати проценти за користування кредитом, не надано, таких даних не представлено і до суду, тому суд вважав відсутніми підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про звільнення від сплати процентів позичальника ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 88), посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення.

В апеляційній скарзі і своїх письмових поясненнях (т. 2 а.с. 20-21) відповідач, визнаючи позовні вимоги в частині непогашеної суми поточної заборгованості по тілу кредиту, заперечував проти прийнятого рішення в решті заборгованості, в тому числі, стягнення з нього процентів, що суперечить його гарантіям в ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також - брав участь в проведенні АТО з 07 квітня 2014 року, тому проценти (штрафні санкції і пені), комісія не мали нараховуватись банком.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 145-146), що зводиться до основної тези ненадання позичальником банку підтверджуючих його статус для поширення гарантій, унормованих Законом № 2011-XII.

Справа переглядалась судом апеляційної інстанції і касаційним судом з поверненням справи на новий апеляційний розгляд (т. 1 а.с. 202-207, 244-249).

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю відповідача його представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав доводи скарги, та у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника залученого правонаступника первісного позивача ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність (т. 2 а.с. 69-70, 71) і відповідача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 65), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено,що 05.05.2014р. між ПАТ « ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKСАSHVG.103961.012, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 51650грн на споживчі потреби на строк до 04.05.2017р. на умовах сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних, комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1500грн у день укладання кредитного договору, щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50 % річних від суми кредиту.

Банком обчислена заборгованість позичальника, вмотивована неналежних виконанням з його боку взятих на себе грошоивх зобов`язань, що загалом станом на 16.09.2016р. становить 48816,29грн, з них: поточна заборгованість по тілу кредиту - 13370,47грн; прострочена заборгованість по тілу кредиту - 24172,17грн; поточна заборгованість за процентами - 91,56грн; прострочена заборгованість за процентами - 2304,72 грн; заборгованість по комісії - 8877,37грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (п. 1); порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4).

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору в п. 1.3 передбачено його строк - визначено термін користування кредитом до 04.05.2017р.

Як не оспорюється сторонами, і це вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 здійснив останній платіж 07.07.2016р. З серпня 2016 року кредит не погашається.

За змістом умов кредитного договору в п. 3.1.11 п.п. «а» передбачено право банку зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно із ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату, на яку позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі (т. 1 а.с. 14).

Таким правом банк скористався, направивши позичальникові ОСОБА_1 дострокову вимогу від 17.11.2015р. за вих. № 8994, запропонувавши погасити в повному обсязі заборгованість, яка станом на 16.11.2015р. становить 45297,59грн - у строк до 16 грудня 2015 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (т. 1 а.с. 20).

Дані обставини, що мали істотне значення для розв`язання спору, залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018р. у справі № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно із ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив термін и повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором.

Оскільки кредитний договір припинив свою дію з направленням кредитором позичальникові дострокової вимоги, то у кредитора були відсутні підстави для стягнення після дати настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі, тобто після 16.12.2015р.

Таким чином, рішення суду про стягнення всієї суми заборгованості, включаючи платежі, нараховані банком після 16.12.2015р. є безпідставними, бо погодження суду першої інстанції із визначеною банком кінцевою датою нарахування платежів на 16.09.2016р. є помилковим і таким, що суперечить вимогам матеріального закону.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 2011-XII від 20.12.1991 року з подальшими змінами, чинними на момент спірних правовідносин (далі - Закон № 2011-XII, статусний закон), до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 цього Закону № 2011-XII зі змінами, внесеними Законом № 1275-VII від 20.05.2014 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації (підпункт 3 пункту 4 розділу І): військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Згідно із П. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1275-VII від 20.05.2014р., яким вносились зміни до спеціального, так званого статусного, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII, дія підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону поширена на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Тобто, безпосередня участь особи у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30.05.2018р. у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18), від 10.01.2019р. у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18), від 04.09.2019р. у справі № 554/10264/17 (провадження № 61-42778св18).

Встановлено, що майор міліції ОСОБА_1 , в періоди з 07.04. 2014р. по 06.11.2015р. та з 07.11.2015р. по 01.06.2017р.на підставі наказів Першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБ України від 02 лютого 2015 року № 33, від 14 грудня 2015 року № 348, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області, має статус учасника бойових дій, що підтверджено посвідченням (т. 1 а.с. 52, 90-121, 182).

В Україні особливий період у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, трансформованої в Операцію об`єднаних сил, розпочався 18 березня 2014 року і триває на час розгляду справи.

Відтак, безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За таких обставин, які не в достатньому ступеню повно були встановлені судом, але ж мали істотне значення для розв`язання спірних відносин, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи позичальника в зазначеній частині, не застосував належні вимоги матеріального закону, що визначає статус відповідача у спірний проміжок часу, що підлягали застосуванню.

А та обставина, що ОСОБА_1 є працівником правоохоронних органів, перебуваючи в лавах органів внутрішніх справ, не анулює наявності факту безпосередньо його участі в антитерористичній операції з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року та з 07 листопада 2015 року до 01 червня 2017 року, як існуючого критерію для застосування ч. 15 ст. 14 Закону № 2011-XII, що є підставою для звільнення його від обов`язку в кредитних правовідносинах від сплати процентів. Цих обставин кредитор не врахував, не здійснивши відповідного перерахунку заборгованості в позасудовому порядку, та цим обставинам не надав належної оцінки і суд першої інстанції, результатом чого стало стягнення з позичальника процентів за нікчемними щодо нього умовами кредитного договору.

Враховуючи наведене унормування, беручи до уваги нікчемність, тобто таких, що не відповідають вимогам закону, умов про сплату ОСОБА_1 , з урахуванням його статусу, процентів в особливий період, проценти банком не повинні були нараховуватись відповідачеві, а сплачені проценти мали бути зараховані в погашення основної суми заборгованості по кредиту впродовж спірного періоду, чого банком учинено в позасудовому порядку не було. Тож, суд першої інстанції невірно погодив розрахунок заборгованості, вчинений кредитором.

Крім того, умовами кредитного договору в розділі 1 передбачено надання позичальникові ОСОБА_1 кредиту на споживчі потреби. Отже, на спірні відносини, окрім вищенаведених норм матеріального права, поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 1.2 кредитного договору позичальнику надається 1500грн (що включені до загальної суми кредиту 51650грн) з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, які згідно із п. 1.5 сплачуються позичальником у день укладання договору 05.05.2014р.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено сплату позичальником комісії в розмірі 1,5% річних від суми кредиту щомісячно за надання кредитних ресурсів.

Проте, втілені в договору в п. 1.2, 1.6 умови щодо сплати позичальником кредитору винагороди за надання фінансового інструменту і щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, що пов`язані з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку, що до змісту кредитного договору банком було закладено умови з виплати йому позичальником винагороди за надання фінансового інструменту і щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, тобто передбачено сплату споживачем платежів на користь банку за дії з надання позичальникові кредитних коштів, які банк здійснює на власну користь - що є нікчемними, що не потребують визнання їх недійсними.

У зв`язку з цим у банку були відсутні підстави для утримання в день укладення договору 1500грн винагороди і стягувати щомісячні комісії за надання кредитного ресурсу, та у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з позичальника коштів заявленої суми простроченої заборгованості по комісії в розмірі 8877,37грн.

Отже, при обчисленні непогашеної відповідачем і обґрунтованої з точки зору матеріального права суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку, апеляційний суд, не погоджуючись із розрахунком банку, вважає, що слід із загальної суми заборгованості 37542,64грн (складається із поточної заборгованості по тілу кредиту станом на кінцевий строк виконання договору 16.12.2015р. - 27091,49грн, і простроченої заборгованості по тілу кредиту на вказану дату - 10451,15грн) відрахувати сплачені ОСОБА_1 у період з 07.04.2014р. по день пред`явлення позовних вимог (період збігається із дією в Україні особливого періоду, що розпочався з 18 березня 2014 року і триває досі, охоплений довідками щодо безпосередньої участі відповідача в антитерористичній операції) проценти в розмірі 12377,01грн., що не підлягали сплаті згідно із Законом № № 2011-XII, а також відрахувати сплачену у зазначеному спірному періоді щомісячну комісію за п. 1.6 в сумі 12815,63грн. і утриману в день укладення договору винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1500грн.

Підсумовуючи наведене, до стягнення з позичальника на користь банку підлягає заборгованість в розмірі 10850грн. (37542,64-12377,01-12815,63-1500).

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок необґрунтованості висновку суду про доведення заборгованості позичальника в розмірі 48816,29грн, не повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема соціального статусу позичальника, порушення судом норм матеріального права (без врахування існуючих гарантій відповідача у спірному періоді), таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову згідно із вищенаведеного мотивування.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції апеляційним судом скасовується і за новим рішенням частково стягується заборгованість, то позивачеві ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в особі правонаступника ТОВ «Довіра та Гарантія», з урахуванням пільг відповідача по сплаті судового збору (п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збрі» - т. 1 а.с. 121), належить компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі, пропорційному до обсягу задоволеної частини вимог (заявлено банком вимог на суму 48816,29грн. або 100%, а задоволено вимоги позивача в особі правонаступника за наслідками апеляційного перегляду на суму 10850грн. або 22,23%.), що в грошовому виразі становить 306,33грн. (22,23% від 1378грн - т. 1 а.с. 33).

За наслідками апеляційного перегляду судового рішення підлягає стягненню з позивача в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідачем, звільненим від сплати судового збору, в обсязі відмовлених позовних вимог в розмірі 77,77%, що в грошовому виразі становить 1607,51грн. (77,77% від 2067грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 березня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKСАSHVG.103961.012 від 05.05.2014р. у розмірі 10850 (десять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень.

В задоволенні решти вимог щодо стягнення заборгованості - відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 306 (триста шість) гривень 33 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», в дохід держави витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1607 (одна тисяча шістсот сім) гривень 51 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Судді: С.А.Попова

Л.М.Кочегарова

І.П.Мироненко