Справа № 183/5091/19
№ 2/183/3062/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сороки О.В.

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди другого з батьків, -

в с т а н о в и в:

19.08.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з сином ОСОБА_3 , 02 жовтня 2011, без дозволу та згоди батька дитини ОСОБА_2 , до Республіки Туреччина на період з 01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 04.06.2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, лютого 2016 року сімейні стосунки було припинено, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_1 мала намір восени, на день народження сина, виїхати до Республіки Туреччини, в тому числі має намір відпочити разом з дитиною та оздоровити її на морському узбережжі. Відповідач не хоче добровільно надавати згоду на виїзд дитини за межі України, його поведінка свідчить про небажання дбати про духовний та всебічний розвиток їх спільної дитини.

Зважаючи на безпідставність відмови відповідача від невиконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини, позивач вважає, що останній зловживає своїми батьківськими правами, чим порушує права та інтереси малолітньої дитини.

Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року відкрите загальне позовне провадження по справі, призначене підготовче судове засідання.

В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідач також не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав у повному обсязі, в зв`язку з чим, відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України суд ухвалив рішення у підготовчому судовому засіданні.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши подані докази, дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 являється батька малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10)

Між сторонами розірвано шлюб, про що свідчить Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року (а.с. 11).

ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 зареєстрована квартирі, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 13), відповідач зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 20).

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_4 вживала заходів для бронювання апартаментів в Республіці Туреччина в період з 20 жовтня 2019 року по 27 жовтня 2019 року на одну дорослу людину та 1 дитину (а.с. 14).

Оскільки відповідач визнав всі обставини, викладені у позові, суд приходить до висновку про наявність між сторонами спору щодо отримання від відповідача дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України в супроводі матері, без згоди батька.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону.

У відповідності до ч.1 ст. 82 СК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У заяві про розгляд справи у відсутність сторони, відповідач визнав всі обставини пред`явленого позову, у суду відсутні сумніви щодо достовірності викладених у позові обставин, а також відсутні сумніви щодо добровільності визнання цих обставин відповідачем.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Аналізуючи норми матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

В даному випадку позивачем пред`явлено позов, у якому чітко зазначено період для виїзду дитини за кордон, таким є період з 01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2020 року.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

В такому випадку наявність судового рішення із зазначенням країни спрямування та періоду перебування, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, суду надано достатньо доказів того, що ОСОБА_1 діє в інтересах сина, а також достатньо даних про те, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, при цьому чітко зазначено країни виїзду та часові межі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди другого з батьків - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, до країни Туреччина з метою відпочинку та оздоровлення, в період часу з 01 жовтня 2019 року 31 жовтня 2020 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.