ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3313/19 Справа № 214/2327/18 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/2327/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Північтранс»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північтранс» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Черновою Н.В. о 15 годині 23 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Північтранс» (надалі - ПАТ «Північтранс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що 11 жовтня 2017 року, приблизно о 13 год. 30 хв., водій маршрутного автобусу «Рута 22 ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2, який здійснював керування цим транспортним засобом та перевезення пасажирів за міським маршрутом № 307, здійснив порушення правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого вищевказаний маршрутний автобус перекинувся на лівий бік, внаслідок чого було завдано пасажирам тілесні ушкодження різного степеню тяжкості.

Позивач ОСОБА_1 перебувала у салоні маршрутного автобусу «Рута 22 ПЕ» та, одразу, після скоєння ОСОБА_2 дорожньої-транспортної пригоди (надалі - ДТП), у зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень середньої тяжкості, каретою швидкої медичної допомоги була доставлена до КЗ «Криворізька міська лікарня №2» для проведення невідкладних медичних заходів по рятуванню її життя.

Внаслідок дорожньої - транспортної пригоди позивачу було спричинено такі тілесні ушкодження: синець обличчя, забійна рана обличчя, перелом кісток носу, контузія, гемофтальм лівого ока, садна обличчя та правої гомілки, забійні рани правої гомілки, відкритий перелом нижньої третини правої великогомілкової кістки в верхній та нижній третині (відкритий).

Для відновлення свого втраченого стану здоров'я, позивачем було витрачено на лікування 21 174, 38 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви копіями чеків та рецептів лікаря.

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2018 року, у справі №211/5505/17, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на один рік.

Позивач вважає, що діями ОСОБА_2, який на час скоєння ДТП, як встановлено вироком Довгинцівського районого суду м. Кривого Рогу від 26.02.2018 року, був працівником ПАТ «Північтранс», їй було завдано значної моральної шкоди, яка виразилася перш за все в тому, що навколишній світ для неї змінився взагалі і назавжди. До аварії вона мала гарне, привабливе обличчя, яке в одну мить змінилося і тепер на її обличчі та правій нозі страшні і непоправні рубці. Весь цей час вона змушена була зі знівеченим обличчям уникати перебування в громадських місцях. Кожен раз, коли на неї дивились люди, вона відчувала пригнічення та депресію , оскільки вона була гарною жінкою, а тепер в неї страшні шрами на обличчі та правій нозі. Після ДТП вона була змушена понести значні трати як майнового, так і немайнового характеру. Вона не може нормально посміхатися. Всі її звичні життєві зв'язки зруйновано назавжди. Вона постійно відчуває на сьогоднішній день фізичний біль в області шрамів. Перед сном вона змушена приймати заспокійливі та снодійні препарати. У більшості своїх снів вона бачить цю страшну трагедію і переживає її наслідки неодноразово.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з ПАТ «Північтранс» матеріальну шкоду в розмірі 21 174,38 грн. та моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн., завдані внаслідок вчинення ДТП, яке мало місце 11.10.2017 року за участі водія ОСОБА_2 який є працівником ПАТ «Північтранс».

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 21 174,38 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 11 грудня 2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат у справі та стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 7 700,00 грн., а на користь держави - судовий збір у розмірі 1 409,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Північтранс» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом не було враховано та не прийнято до уваги доводи відповідача ПАТ «Північтранс» про те, що цивільно-правова відповідальність водія маршрутного автобусу «Рута 22 ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_1, на час скоєння ДТП була застрахована в ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» за полісом/договором Серії АМ/1575770, який було надано суду першої інстанції, однак суд не надав йому жодної правової оцінки. При цьому, відповідач зазначає, що шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого, та моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпіла - фізична особа, зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, підлягають відшкодуванню в межах лімітів страхового відшкодування саме страхувальником, а не власником застрахованого транспортного засобу. Також, вказує й на те, що непред'явлення позивачем вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Крім іншого, на думку відповідача, судом порушено вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України та не прийнято до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року, в якій чітко зазначено, що покладення обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2018 року, у справі №211/5505/17 (кримінальне провадження № 0001837) за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, встановлено, що 11 жовтня 2016 року о 13 годині 30 хвилин, в світлий час доби, водій ОСОБА_2, керуючи технічно справним автобусом «РУТА 22 ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_2, та здійснюючи пасажирські перевезення за міським маршрутом № 307, рухався по сухому асфальтному покриттю проїзної частини дороги вулиці Кокчетавська з боку вулиці Соборності в напрямку вулиці Магістральна у Довгинцівському районі міста Кривого Рогу. Під час поїздки в салоні автобусу, окрім водія, також пребували пасажири. Рухаючись по правому заокругленню дороги вулиці Кокчетавська, водій не обрав безпечної швидкості руху та виїхав за межі проїзної частини дороги з права, тим самим порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5., 2.3. б), 12.1. Правил дорожнього руху України, згідно яких: «1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху…не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; «2.3 б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: ... б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ... і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; «12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; «1.10. Терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: безпечний інтервал - відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об'єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху; безпечна швидкість - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах».

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, останній, керуючи автобусом «РУТА 22 ПЕ», виїхав за межі проїзної частини дороги вулиці Кокчетавська з права та рухаючись правими колесами за її межами здійснив наїзд на електричну опору №347, внаслідок чого вказаний вище автобус перекинувся на лівий бік.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілой ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження, а саме: синець обличчя, забійна рана обличчя, перелом кісток носа, контузія, гемофтальм лівого ока, садна обличчя та правої гомілки, забійні рани правої гомілки, відкритий перелом нижньої третини правої великогомілкової кістки зі зміщенням, подвійний перелом малогомілкової кістки в верхній та нижній третині (відкритий), які за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесним ушкодженням, за ознаками тривалого розладу здоров'я, більше 21 доби, що встановлено висновком експерта №1875.

В діях водія ОСОБА_2, з керування автомобілем «РУТА 22 ПЕ», вбачається невідповідність вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору перебуває в причинному зв'язку з настанням події ДТП.

За умов раптової відмови, або неефективності в роботі рульового керування, водій мав технічну можливість зупинити керований ним автобус на ділянці шляху від місця зміни напрямку руху до місця виїзду за межі проїзної частини, і тим більш мав таку можливість зупинити автобус до місця розташування електроопори №345, з якою він контактував після виїзду за межі проїзної частини дороги.

ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на один рік.

Вирок набрав законної сили 10.07.2018 року (а.с. 13-20)

Згідно епікрізу з медичної карти стаціонарного хворого №У-12733 КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2 » ДОР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 14.02.2012 року № 110, у ОСОБА_1 виявлені: синець обличчя, забійна рана обличчя, перелом кісток носу, контузія, гемофтальм лівого ока, садна обличчя та правої гомілки, забійні рани правої гомілки, відкритий перелом нижньої третини правої великогомілкової кістки в верхній та нижній третині (відкритий).(а.с.8-9)

Загальна вартість ліків, згідно наданим чекам, становить 21 174,38 грн.(а.с.21-38)

Внаслідок недотримання правил дорожнього руху ОСОБА_2, позивачка ОСОБА_1 зазнала та зазнає у теперішній час глибоких моральних страждань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1166, 1187, 1172 ЦК України та виходив з того, що особою винною в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди є ОСОБА_2, який перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Північтранс» та під час дорожньо-транспортної пригоди здійснював перевезення пасажирів за маршрутом громадського транспорту у місті Кривому Розі №307, а ПАТ «Північтранс» повинен нести відповідальність за заподіяну позивачу з вини його працівника матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що потерпіла особа, якій заподіяно шкоду життю та здоров'ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля автобусу «Рута 22 ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» за полісом/договором Серії АМ/1575770, який було надано суду першої інстанції (а.с. 136), однак суд не надав йому жодної правової оцінки, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права.

При цьому, пунктом 9.3. статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума за шкоду, завдану життю і здоров'ю потерпілих, становить 100 000 грн. на одного потерпілого, а статтею 26-1 цього Закону передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Отже, як матеріальна, так і моральна шкода заподіяна життю та здоров'ю позивача ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає відшкодуванню за рахунок ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», в межах лімітів страхового відшкодування, а на ПАТ «Північтранс», як на особу, працівником якої під час виконання трудових обов'язків завдано шкоду, покладено обов'язок з відшкодування різниціміж фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення ж на ПАТ «Північтранс» обов'язку з відшкодування завданої шкоди у повному обсязі можливе лише у випадку, якщо у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів констатує, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не можуть бути вирішені судом без залучення до участі у справі у якості відповідача страховика - ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА».

Відповідно до статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ж ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Проте, на порушення вимог частини п'ятої статті 12 ЦПК України, суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції на стадії розгляду справи позбавлений права залучити до участі у справі сторону, зокрема співвідповідача.

Отже, суд першої інстанції, покладаючи на ПАТ «Північтранс» обов'язок із відшкодування позивачу матеріальну та моральну шкоду заподіяну її життю та здоров'ю, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2, який перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував свої трудові обов'язки, вищевикладені вимоги закону не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Оскільки із зазначених позивачкою підстав позов заявлено не до усіх належних відповідачів, а вирішення справи є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин, то вимоги ОСОБА_1, що пред'явлені лише до відповідача ПАТ «Північтранс», задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, як передчасних, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що відмова ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог у даній цивільній справі не позбавляє його права на звернення до відповідача ПАТ «Північтранс» з аналогічними позовними вимогами після вирішення питання щодо відшкодування завданої шкоди за рахунок страховика (відмови у виплаті страхового відшкодування, часткової виплати або ж повного відшкодування, що є підставою для стягнення з винної особи суми франшизи)

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів скасовує також додаткове рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу, яким вирішено питання про розподіл судових витрат та ухвалює в цій частині нове рішення.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в задоволенні позову на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України), у зв'язку з чим судові витрати, понесені позивачем на надання професійної правничої допомоги, покладаються на неї та не можуть бути задоволені за рахунок відповідача справі.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 133 ЦПК України).

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», нею не сплачувався судовий збір за подання позовної заяви, та правові підстави стягнення судового з бору з відповідача відсутні, колегія суддів покладає судові витрати на рахунок держави.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України,якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким, чином судові витрати, понесені відповідачем ПАТ «Північтранс» при поданні апеляційної скарги у розмірі 2 114,40 грн. (а.с. 183, 188), підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північтранс» - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Міхайлов Олег Володимирович до Публічного акціонерного товариства «Північтранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Судові витрати, понесені Публічним акціонерним товариством «Північтранс» на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 40 (сорок) копійок компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: