25.03.2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Дорошинської В.Е.
при секретарі Рєпа А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами №121,122,123 за адресою: м. Херсон, вул. І. Куліка.143, посилаючись на ті обставини, що йому відповідно до ордеру на право зайняття житлової площі в гуртожитку №10 по вул. І.Куляка,143 в м. Херсоні було надано в користування кімнати №121, №122, №123. На час надання вказаних кімнат він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, яка вселилася до житлового приміщення разом зі ним як член родини, та відповідно була зареєстрованою за вищевказаною адресою, крім нього та відповідача також за вказаною адресою зареєструвалася їх спільна донька ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2013 році дружина разом з донькою виїхала до Республіки Вірменія, громадянкою якої вона є і до цього часу в Україну не поверталася, місце її перебування йому не відомо. Рішенням суду шлюб між ним та відповідачем розірвано в 2016 році.
Оскільки відповідач у спірних кімнатах не проживає, він змушений самостійно сплачувати комунальні послуги, яка фактично ними не користується. Крім того, збереження за відповідачкою місця реєстрації перешкоджає у йому вирішенні питання щодо приватизації житла у гуртожитку. У звязку з вищевикладеним просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами №121,122,123 за адресою: м. Херсон, вул. І. Куліка.143.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.
На адресу відповідача, було направлено копію ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви, які були повернуті на адресу суду з відміткою про отримання відзив на позовну заяву до даного часу суду не надано.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку за №2305 від 23.04.2008 року виданого на підставі спільного рішення адміністрації профсоюзного комітету бавовняного комбінату видано на громадянина ОСОБА_1, який працює у відділі забезпечення родина складається з двох осіб, у гуртожитку №10 по вул. І.Куліка,143, м. Херсон кімнати №121, №122,№123.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-КГ 036103 виданого Відділом РАЦС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 01.03.2008 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії І-КГ №217082 від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3, яка народилася 22.06.2007 року, про що було видано свідоцтво Відділом ДРАЦС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні 21.04.2016 року повторно.
Відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04.11.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та МкртичянШушанік розірвано.
Відповідно до акту від 03.12.2018 року виданого начальником ЖЕК №1 ОСОБА_4 встановлено, що за адресою:гуртожитку №10 по вул. І.Куліка,143 в м. Херсоні наймачем кімнат №121, №122,№123 є позивач, разом з ним за вказаною адресою зареєстровані дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3, однак відповідач за вказаною адресою: не проживає , речі відсутні, де на даний час перебуває не відомо.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно частин 1 і 2 ст.71, ст.72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Отже, аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сімї наймача права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Згідно із частинами п'ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
При цьому, у статті 59 ЖК Української РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним, які слід застосовувати й до правовідносин щодо користування гуртожитками.
Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-2556цс16.
Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.
Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.
Таким чином, житлове законодавство України пов'язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин позивач не надав, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Наявний в матеріалах справи акт від 03.12.2018 року , який містить відомості про те, що відповідач за адресою спірного житла не проживає, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин її не проживання.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів
Інших переконливих доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідача в житловому приміщенні саме без поважних причин та втрату її інтересу до проживання та права користування вказаним вище житлом, матеріали справи не містять.
Позовні вимоги позивача фактично направлені на позбавлення відповідача права користування приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі, які позивачем суду надані не були.
Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню через недоведеність заявлених позивачем вимог, оскільки останній належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням не надав, крім того не підтвердив право вимоги та не надав жодного доказу про те, що останні у вказаній квартирі не проживають без поважних причин.
Окрім того, згідно зі ст.18ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється виключно власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Позивачами у справах за позовами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку є власники гуртожитків та органи місцевого самоврядування. Відповідачами виступають мешканці гуртожитків.
У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позивач є неналежним суб'єктом звернення до суду з позовом про втрату права користування жилим приміщенням.
Таким чином, із врахуванням того, що позивач не наділений правом на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 6-13, 81, 133, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 354 ЦПК України, ст.ст. 9, 59, 71, 72, 128, 129 ЖК Української РСР, суд, -,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя В.Е. Дорошинська