ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Харків

справа № 642/8221/16-ц

провадження № 22-ц/818/1055/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3

третя особа: Служба в справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба в справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном, з апеляційною скаргою скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, постановлене 26 квітня 2017 року, у складі судді Ольховського Є.Б., в залі суду в місті Харків,

встановив :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба в справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що він є власником будинку № 80 по вул. Терихівській в м. Харкові і його права на користування та володіння цим нерухомим майном порушене відповідачами, які проживають за спірною адресою, хоча не є членами його родини та ніяких договорів найму з ним не укладали.

У звязку з чим просив усунути йому перешкоди у користуванні будинком шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого, а також звільнити будинок від їх речей та майна, одночасно вселивши його до цього будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року скасовано, та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що він звернувся до суду не як іпотекодержатель, який вимагає виселення мешканців з іпотечного майна відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, а вже як єдиний законний власник житлового будинку, який вимагає усунення перешкод у користування належною йому приватною власністю. Звертає увагу на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 полягали не тільки в примусовому виселенні відповідачів з належного позивачу будинку, але і у примусовому вселенні самого ОСОБА_1

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві власності, яке виникло на підставі договорів купівлі-продажу, а саме: 67/100 частини - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого другою Харківською державною нотаріальною конторою 07 липня 1989 року за № 1-2178, який було зареєстровано в Харківському міському Бюро технічної інвентаризації 25 липня 1989 року, реєстраційний номер запису 4003; 33/100 частини - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого другою Харківською державною нотаріальною конторою 26 вересня 1989 року за р. № 3-2792, який було зареєстровано в Харківському міському Бюро технічної інвентаризації 14 листопада 1989 року, реєстраційний номер запису 4003, належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 80 по вул. Скорохода (нині - Терехівська) в м. Харкові.

26 березня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали 8160 доларів США та зобов'язались повернути їх у строк не пізніше 26 березня 2010 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 26 березня 2009 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 80 по вул. Скорохода (Терехівській) в м. Харкові.

Згідно п. 2 цього договору в разі невиконання боржниками зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 80, що розташований за адресою: вул. Скорохода в м. Харкові загальною площею 117,7 кв.м, житловою площею 64,5 кв.м переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця.

Згідно п. 18 договору ця іпотека зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається відступлення іпотекодержателем забезпеченої іпотекою права вимоги іншій особі, або переведення боржниками боргу, який виник із забезпечення іпотекою вимоги на іншу особу, в тому разі, якщо боржниками не виконуються умови договору позики.

Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 договору від 07 червня 2016 року відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), укладеним між ОСОБА_5 (первісним іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (новим іпотекодержателем) іпотечний договір є чинним на момент укладання даного договору. Новий іпотекодержатель заявляє, що ознайомлений зі змістом та умовами іпотечного договору (п. З договору). За даним договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов'язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З моменту укладання даного договору новий іпотекодержатель вважається стороною іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за іпотечним договором (п. 5 договору).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 80 по вул. Скорохода (Терехівській) в м. Харкові є ОСОБА_1

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі порушують його право власності, як нового власника спірного будинку, на вільне користування і розпоряджання його майном і до спірних правовідносин застосовується стаття 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд виселити відповідачів зі спірного будинку, а також вселити його у вказаний будинок.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСП/1 зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731 цсі 6, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Тобто, суд першої інстанції застосовуючи ст. 109 ЖК УРСР діяв згідно із законом, в цій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Проте, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо вселення ОСОБА_1 до спірного домоволодіння, виходячи з наступного. Рішення суду в цій частині не вмотивовано.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторний позов предявляється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Тобто, перешкодою у здійсненні правоможності власника є неправомірні дії порушника цих прав.

Таким чином, підставою для задоволення позову про вселення є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Представник відповідача вважає, що позивач не є власником спірного нерухомого майна, між тим, такі доводи спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76713839, з якого вбачається, що ОСОБА_7 зареєстрований власником будинку № 80 по вул. Терихівській в м. Харків, зазначено державна реєстрація незаконною не визнана.

Отже, позивач, незважаючи на те, що є власником житла, не може користуватись належним йому майном. Відповідачі право власності позивача не визнають, проти його вселення у спірний будинок заперечують.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині є необґрунтованим, тому судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для вселення ОСОБА_1 до спірної квартири.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про вселення - скасувати.

Вселити ОСОБА_1 у будинок № 80 по вулиці Териховській в м. Харків.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_8