Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 750/4635/16-ц

провадження № 61-21184св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2016 року у складі судді Логвіної Т. В. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Шевченка В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року він як позикодавець передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн зі сплатою 36 процентів річних, при цьому остання зобов'язалася повернути йому таку ж суму грошових коштів. Згідно з пунктом 3 вказаного договору позики грошових коштів позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк до 13 січня 2014 року. Сторони домовилися, що проценти за вказаним договором сплачуються позичальником щомісячно у розмірі 600,00 грн, тобто 3 проценти на місяць. Згідно із договором від 12 січня 2014 року № 1 про внесення змін до договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року, сторони договору за домовленістю внесли зміни до пункту 3 договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року, а саме у частині повернення позики ? до 13 липня 2014 року.

Також позивач зазначав, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 квітня 2016 року, стягнуто із ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики грошових коштів від 13 липня 2013 року у розмірі 20 000,00 грн, три проценти річних у розмірі 729,86 грн та інфляційні втрати у розмірі 10 932,00 грн, а всього 31 661,86 грн. Станом на 15 квітня 2016 року відповідач у порушення вимог пункту 1 укладеного договору не сплачувала 36 процентів річних за користування одержаними за договором позики коштами.

Із посиланням на статті 525, 526, 610, 1046-1048 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України) позивач просив стягнути із відповідача на його користь 19 883,83 грн процентів за укладеним між сторонами договором позики за період із 13 липня 2013 року по 15 квітня 2016 року включно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 19 883,83 грн процентів за договором позики грошових коштів від 13 липня 2013 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики грошових коштів від 13 липня 2013 року у частині повернення процентів, у зв'язку із чим настають правові наслідки, передбачені законом та договором.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2016 року змінено. Позов задоволений частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 14 349,42 грн процентів за договором позики грошових коштів від 13 липня 2013 року (зі змінами, внесеними договором від 12 січня 2014 року № 1). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував те, що умовами договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року не передбачено розміру процентів після спливу зазначеному у ньому строку повернення коштів, у зв'язку із чим розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не дотримано вимог статей 625, 628, 1048 ЦК України. Пунктом 5 договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року передбачена процентна ставка - три проценти річних у випадку, якщо позичальник своєчасно не поверне гроші, а тому висновки апеляційного суду про те, що договором не встановлено розміру процентів після спливу зазначеному у ньому строку повернення коштів, є безпідставними.

У квітні 2017 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що касаційна скарга носить суто технічний характер та спрямована на затягування розгляду справи та виконання виконавчою службою судового рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 13 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів, відповідно до пункту 1 якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн зі сплатою 36 процентів річних, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з пунктом 3 вказаного договору позики грошових коштів, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк до 13 січня 2014 року. Сторони домовилися, що відсотки за вказаним договором сплачуються позичальником щомісячно у розмірі 600,00 грн, тобто 3 проценти у місяць.

Згідно із договором від 12 січня 2014 року № 1 про внесення змін до договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року, сторони внесли зміни до пункту 3 договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року, а саме у частині повернення позики до 13 липня 2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 квітня 2016 року, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики грошових коштів від 13 липня 2013 року у розмірі 20 000,00 грн, три проценти річних у розмірі 729,86 грн та інфляційні втрати у розмірі 10 932,00 грн, а всього 31 661,86 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики сторони погодили, що відсотки за договором сплачуються позикодавцем щомісячно у розмірі 600,00 грн, тобто 3 відсотки річних, у строк до 13 липня 2014 року.

Таким чином, у межах строку, на який надана позика, а саме до 13 липня 2014 року, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві позику і сплачувати відсотки періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи із 14 липня 2014 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку надання позики.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку.

Наведене дає підстави дійти до висновку, що право позичальника нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалася позика. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши надану відповідачем розписку від 14 жовтня 2013 року, встановив, що на виконання умов договору позики грошових коштів від 13 липня 2013 року відповідачем сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 1 800,00 грн у рахунок погашення процентів за цим договором за період із 13 липня по 13 жовтня 2013 року, у зв'язку із чим обґрунтовано виходив із того, що стягненню із відповідача на користь позивача підлягають проценти за укладеним договором у розмірі 5 385,20 грн за період із 14 жовтня 2013 року по 13 липня 2014 року.

Висновки суду апеляційної інстанції у цій частині є правильними, відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Однак, висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача процентів за укладеним між сторонами договором позики за період із 14 липня 2014 року по 15 квітня 2016 року є помилковим, оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, у зв'язку із чим після 14 липня 2014 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Викладене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції встановлено всі обставини справи, однак неправильно застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а тому рішення апеляційного суду підлягає зміненню шляхом зменшення розміру суми, стягненої із відповідача на користь позивача, оскільки стягненню підлягають проценти лише за період, на який позика надавалася.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та часткового задоволення позову, сплачений у зв'язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (5 385,20 грн складають 27 % від заявлених позовних вимог), а саме: відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу 27 % від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви, що складає 148,82 грн (551,21 грн ? 27 % / 100 % ), а позивач ? повернути відповідачу 73 % суми судового збору, сплаченого останнім за подання апеляційної та касаційної скарг, що складає 1 089,17 грн ( (606,32 грн +661,44 грн) ? 73 %/ 100%).

Суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути із позивача на користь відповідача 940,35 грн (1 089,17 грн - 148,82 грн) на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року змінити, зменшивши розмір стягнутої із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми із 14 349,00 грн до 5 385,20 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 940,35 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик