РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року м. Рівне

Справа № 564/1111/19

Провадження № 22-ц/4815/1478/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Малолюбашанської сільської ради

за участю сторін, представника позивачки-адвоката Красовського А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Красовським Анатолієм Степановичем, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області в складі судді Цвіркуна О.С. від 12 вересня 2019 року, проголошене в 12 год. 36 хв. в м. Костопіль, дата складання повного судового рішення - 18 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Малолюбашанської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення заборгованості (пені) по несплаті аліментів.

Позов мотивує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Костопільського районного суду від 25 червня 2011року. За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, протягом останніх чотирьох років життям дитини не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися з нею та приймати участь у її фізичному, моральному та духовному вихованні.

Крім того, на підставі рішення Костопільського районного суду від 2 листопада 2011 року з відповідача стягуються на її користь аліменти на утримання доньки, розмір яких було збільшено рішенням Костопільського районного суду від 20 листопада 2018 року.

Однак, ОСОБА_2 аліменти сплачує неналежним чином, в зв`язку з чим має заборгованість, яка станом на 11.04.2019 року складає 13466 грн.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 3756 грн. 18 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Малолюбашанської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення заборгованості (пені) по несплаті аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3756 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що поведінка відповідача відносно його неповнолітньої доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, оскільки відповідачем не було доведено, що наявна у нього заборгованість по сплаті аліментів виникла з причин, що не залежали від нього.

У апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Красовський А.С. покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови в позові.

Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області №493/02-16 від 22.05.2019 року, яким було встановлено систематичне та злісне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Також, судом першої інстанції проігноровано, що відповідач за весь період жодним чином ні в судовому порядку, ні через орган опіки і піклування не намагався ані встановити режим побачень з дитиною, ані усунути ті, нібито, перешкоди в спілкуванні, на які він посилався як на підставу неможливості брати участь у вихованні доньки.

Вважає, що суд безпідставно послався на пояснення свідка ОСОБА_4 , яка є дружиною відповідача, не знайома з його донькою та ніколи не була очевидцем їх зустрічей, а всі відомості нею були повідомлені виключно зі слів останнього.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в позові та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів сторонами не оскаржується та його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 червня 2012 року.

Від даного шлюбу у сторін є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14.12.2010 року.

Сторонами не заперечується, що після розірвання шлюбу неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 2 листопада 2011 року з ОСОБА_2 було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 300 грн. в місяць.

Розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання доньки, було збільшено рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2018 року та встановлено їх в сумі 1000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 3235/15.6-34 від 11.04.2019 року, проведеного державним виконавцем Гощанського районного відділу ДВС, у ОСОБА_2 станом на 11.04.2019 року була наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 13466 грн.

Однак, відповідачем було надано суду копії квитанцій про часткове погашення ним після 11.04.2019 року наявної у нього заборгованість по сплаті аліментів.

Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав" (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

З наведеного вбачається, що позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як передбачено статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З наведеного слідує, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав її батьків, першочерговими є інтереси дитини.

Позивач та його представник не довели суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

Слід відмітити, що висновок Органу опіки та піклування Малолюбашівської сільської ради № 493/02-16 від 22.05.2019 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , надрукований на одному аркуші паперу та не містять мотивованих висновків необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу.

Крім цього, із вказаного висновку вбачається, що відповідач був присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, що свідчить про бажання останнього відновити спілкування з дочкою.

Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав і має бажання піклуватися про дочку, проявляти турботу та брати участь у її вихованні.

Заходи впливу до відповідача не вживалися, невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.

Крім того, обставини на які вказує ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав, в сукупності інших доказів наявних в матеріалах справи, пояснення самого відповідача в судовому засіданні та характер взаємовідносин колишнього подружжя, не можуть вважатися достатніми та визначальними для позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд вважає, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити про саме свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини.

Враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з дочкою, розуміння своєї вини в усуненні в певний проміжок часу у вихованні та розвитку дитини, бажання та намагання змінити свою поведінку та необхідність, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та дочці налагодити їх родинні стосунки, а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дочки, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Із врахуванням наведеного, резолютивну частину оскаржуваного рішення суду слід змінити та доповнити попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.3 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок позивачки.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Красовським Анатолієм Степановичем, задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацами наступного змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Орган опіки та піклування Малолюбашанської сільської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 грудня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.