ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1431/18
Провадження №2/477/96/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Бітюковою С.В.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника - ОСОБА_5,

розглянувши в м. Миколаєві в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 та ОСОБА_4

про про встановлення факту спільного проживання, визнання договорів дарування та договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності на 1/2 частину квартири як майна, набутого під час спільного проживання,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім'єю із ОСОБА_6 в період з 2000 року по 15 лютого 2018 рік та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати частково недійсними (в Ѕ частині): договір дарування цієї квартири, укладений 16 червня 2010 року між ОСОБА_6 та обдарованим ОСОБА_3, та договір купівлі-продажу цієї ж квартири, укладений 11 травня 2018 року між останнім та ОСОБА_4.

На обґрунтування своїх вимог вказувала, що з літа 2000 року проживала із ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу, який був зареєстрований тільки 04 листопада 2011 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.

За період спільного проживання, який позивачка називала шлюб, вони купили за спільні кошти вказану квартиру, зареєструвавши її на Універсальній біржі «Південь». Зазначала, що вони спільно проживали за її місцем проживання в м. Миколаєві, а у літній період в більшості поживали в цій квартирі.

Після його смерті вона дізналася, що 16 червня 2010 року він, без її згоди, подарував квартиру своєму сину ОСОБА_3, що вважала незаконним, так як має право на Ѕ її частину. Виходячи з цього вважала і незаконним договір, за яким ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_4

Посилаючись на положення Сімейного кодексу України - статті 21, 60, 74, та вказуючи, що майно набуте під час спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є їх спільною власністю і вона має право на Ѕ частину квартири, просила позов задовольнити.

Також просила поновити їй строк на подання цього позову.

Представником відповідачів було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив повністю відмовити в задоволенні позову, оскільки факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_6 не був підтверджений належними та достатніми і достовірними доказами, а також вказано, що квартира була його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же підстав, що й були зазначені в позовній заяві

Відповідачі та їх представник заперечували проти задоволення позову, вказуючи, що спільно вони не проживали і доказами це достовірно не було підтверджено.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків сторін, дослідивши докази в справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 лютого 2002 року, укладеного на Універсальній біржі «Південь» між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, перша продала, а останній - купив квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1

На час набуття квартири діяли положення Закону України "Про власність" та ЦК УРСР.

Так, згідно зі статтею 17 ЗУ "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 ЗУ "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 ЗУ "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в зазначених вище постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 та від 22 грудня 1995 року № 29.

Саме такі правові висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14.

Статтями 12 та 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Виходячи із зазначено вище посилання позивачки в позові на положення СК України 2003 року не підлягають врахуванню, оскільки на час придбання

ОСОБА_6 квартири вони не діяли.

Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у шлюбі із 04 листопада 2011 року по 10 березня 2017 року.

Відповідно до відмітки в паспорті позивачки вона була зареєстрована та проживала з 1983 року і до цього часу в АДРЕСА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників розгляду, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показання свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, будь яких достовірних та достатніх доказів про те, що квартира була куплена і за кошти ОСОБА_1 або ці кошти були спільно зароблені нею із ОСОБА_6, в період, коли вони могли проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу суду не надано.

Пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_1 мала кошти для купівлі квартири, в тому числі частина коштів їй була надана в борг дочкою та вона мала виграш в лотерею, і квартира куплена ними спільно, суд не може прийняти як достатні для підтвердження участі в її придбанні, оскільки такі обставини повинні підтверджуватися документальними доказами: квитанція, відомостями про заробітну плату, розписками, тощо.

Сам по собі факт проживання без реєстрації шлюбу не є таким доказом.

До того ж позивачкою не було доведено належними та беззаперечними доказами, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 в період з 2000 року і на час набуття квартири.

Так, допитані свідки з боку позивачки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 підтвердили факт спільного проживання позивачки з ОСОБА_6, однак допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідачів своїми показами спростовували такий факт, а також факт ведення спільного господарства.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що позивачка як особа, яка має інвалідність ІІ групи, згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при подання позову до суду, а даних про судові витрати відповідачів суду надані не були.

З врахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду на протязі тридцяти днів складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 25 березня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко