ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5408/19 Справа № 182/8508/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач:- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріаламиапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м.Нікіполі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 та просила стягнути на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2001 року народження, пов`язаних з навчанням, в сумі 25 848,06 грн. одноразово на покриття понесених нею витрат.

В обґрунтування позову послалася на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її спільною донькою з відповідачем. Вона та відповідач розірвали шлюб 01.08.2006 року.

За рішенням суду від 20.04.2012 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 в розмірі 600 грн. що місячно, починаючи з 27.02.2012 року та до повноліття доньки.

Після НОМЕР_1 гімназії №7 в м.Нікополі донька вирішила продовжити навчання у Республіці Польща.

У жовтні 2017 року вона з донькою звернулась до інформаційно-консультаційного агентства м.Києва по підбору освіти за кордоном та нею було сплачено відповідно рахунок-фактуру № СФ-000022/14 від 03.10.2017 року за консультаційні послуги у розмірі 1000 грн.

У березні 2018 року вона оплатила ФОП ОСОБА_6 850 євро, що еквівалентно 28050 грн. за надання послуг за продуктом „Ліцей/Технікум та комісія в розмірі 280,50 грн.

У червні 2018 року вона уклала договір про надання послуг „Мовний табір в Полчин-Збруї №1/150618 від 15.06.2018 року у розмірі 450 євро, що за комерційним курсом становить 14175 грн. та комісія 141,75 грн. також додатково було сплачено медичне страхування у розмірі 600 грн., візовий збір 460 грн., переклад та оформлення нотаріальної довіреності опікуна 320 грн., трансфер для складення довіреності у розмірі 283,96 грн. та трансфер до міста Києва для відрядження у табір у розмірі 501,92 грн.

На теперішній час донька є студенткою бюджетної форми навчання Загальноосвітнього ліцею 78-320 Полчин-Збруй Республіки Польща.

Перед направленням на навчання до Республіки Польща нею було придбано одягу для доньки на загальну суму 6883 грн. таким чином, починаючи з жовтня 2017 року вона витратила на неповнолітню доньку 51 696,13 грн., а відповідач ніякої матеріальної допомоги на понесені додаткові витрати їй не надав. Вона є інвалідом, не працює, фактично утримує доньку, а стягнутих аліментів з відповідача у розмірі 600 грн. не достатньо для нормального утримання доньки. Вважає, що відповідач може та повинен нести додаткові витрати на дитину у зв`язку із її навчанням на рівні з нею.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невірну оцінку наявних у справі доказів, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка наголошує на тому, що її позов стосувався відшкодування їй понесених фінансових затрат, пов`язаних з продовженням навчання та розвитку здібностей їх з відповідачем доньки за кордоном.

Апелянт вказує, що суд не врахував того, що дитина є неповнолітньою та не може самостійно укладати, підписувати, договори, їздити до інших країн, пересуватися по населеним пунктам інших держав самостійно. Вважає, що перебування їх спільної з відповідачем доньки в мовному таборі Республіки Польща, а саме відпочинок, удосконалення розмовної польської мови, та в подальшому навчання за кордоном на бюджетній формі навчання є розвитком дитини, а висновок суду першої інстанції у цій частині є хибним.

Позивач зазначає, що донька у зв`язку з добрим знанням польської мови та інших іноземних мов вирішила вступити до одного з навчальних закладів Європи, тим самим вдосконалити свої знання з іноземних мов, та продовжити навчання на гуманітарному факультеті по вивченню англійської, німецької, польської та інших мов в одній з держав Європи. Апелянт вказує, що через те, що донька неповнолітня і не може самостійно подорожувати за кордоном в пошуках навчального закладу, і вона також не має такої можливості через труднощі з коштами, вона, щоб вирішити цю ситуацію, заздалегідь звернулася до інформаційно-консультаційного агентства м.Києва по підбору освіти за кордоном чим заощадила кошти на транспортні витрати, проживання і час витрачений на поїздки.

Позивачка вважає, що усі надані нею докази, понесених нею додаткових витрат в розмірі 51 696,13 грн., які наявні в матеріалах справи сприяли їх з відповідачем донці для зарахування до навчального закладу Європи на бюджетну форму навчання на гуманітарний факультет загальноосвітнього ліцею 78-320 Полчин-Збруй Республіки Польща для розвитку здібностей, а саме вивчення іноземних мов.

Відповідач не скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом перевірено та встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спільною донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.7).

Сторони розірвали шлюб 01.08.2006 року (а.с. 6).

За рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.04.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 27.02.2012 року та до повноліття доньки (а.с.75)

У жовтні 2017 року позивач звернулась до інформаційно-консультаційного агентства м. Києва по підбору освіти за кордоном та нею було сплачено відповідно рахунок-фактуру № СФ-000022/14 від 03.10.2017 року за консультаційні послуги у розмірі 1000 грн. (а.с.42)

У березні 2018 року позивач оплатила ФОП ОСОБА_6 850 євро, що еквівалентно 28050 грн. за надання послуг за продуктом „Ліцей/Технікум та комісія в розмірі 280,50 грн. (а.с.8-15)

У червні 2018 року позивач уклала договір про надання послуг „Мовний табір в Полчин-Збруї №1/150618 від 15.06.2018 року у розмірі 450 євро, що за комерційним курсом становить 14175 грн. та комісія 141,75 грн.(16-23)

Також ОСОБА_7 оплатила медичне страхування у розмірі 600 грн., візовий збір 460 грн., переклад та оформлення нотаріальної довіреності опікуна 320 грн., трансфер для складення довіреності у розмірі 283,96 грн. та трансфер до міста Києва для відрядження у табір у розмірі 501,92 грн.(а.с.24-28)

На теперішній час донька сторін є студенткою бюджетної форми навчання Загальноосвітнього ліцею 78-320 Полчин-Збруй Республіки Польща.

Перед направленням на навчання до Республіки Польща позивачем було придбано одяг для доньки ОСОБА_5 на загальну суму 6883 грн.(а.с.32-33).

Починаючи з жовтня 2017 року позивач витратила на зазначені вище різні послуги, консультації щодо вступу на навчання у Республіці Польщі та на одяг неповнолітній доньці 51 696,13 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у позові і фактично понесені витрати позивачкою витрати не викликані особливими обставинами в розмінні статті 185 СК України, тобто не є додатковими витратами на дитину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і не погоджується із доводами апелянта, виходячи з наступних підстав.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №569/6838/15-ц, провадження № 61-22092св18.

Доводи апеляційної скарги позивачки, про те, що понесені нею витрати сприяли їх з відповідачем донці для зарахування до навчального закладу Європи на бюджетну форму навчання та розвитку її здібностей у вивченні іноземних мов, не заслуговують на увагу, оскільки навчання дитини за майбутньою професією і розвиток здібностей дитини у цьому напрямку, не є особливими обставинами, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків.

З огляду на викладене, відмовляючи позивачці у задоволенні позову, суд першої інстанції, належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно виходив із того, що навчання у навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивачка.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: