ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 287/304/16-ц

провадження № 61-24634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 8 квітня 2013 року вона передала ОСОБА_2 в борг 11 000 грн, які остання зобов`язувалась повернути до 8 червня 2013 року, що підтвердила розпискою. Оскільки відповідач борг повернув частково, а саме у сумі 2 000 грн, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з ОСОБА_2 9 000 грн основного боргу, 4 790,47 грн процентів за користування позикою, 7 885,13 грн інфляційних втрат та 889,89 грн - три проценти річних від простроченої суми, а також 551,20 грн судового збору.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 9 грудня 2016 року, ухваленим у складі судді Стратович О. В., позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 22 565,49 грн з яких: 9 000 грн - основний борг, 4 790,47 грн - проценти за користування позикою, 7 885,13 - інфляційні втрати та 889,89 грн - три проценти річних.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписки від 8 квітня 2013 року, і наявність у відповідача обов`язку повернути отримані у борг кошти з урахуванням процентів за користування позикою, а також інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року заочне рішення Олевського районного суду Житомирської області від 9 грудня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування та визначення загальної суми заборгованості.

Апеляційний суд вказував на те, що надана позивачем розписка не містить відомостей про отримання коштів, при цьому її зміст свідчить про те, що спірні кошти є платою за приміщення майстерні тракторного парку. Відповідно до частини першої статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики.

Встановивши, що сторонами дотримана форма укладення договору позики, зобов`язання за яким частково виконано відповідачем, апеляційний суд вважав висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача коштів з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України обґрунтованим.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 процентів за користування позикою заочне рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з тих підстав, що договором позики, який виник при новації, не передбачено сплату процентів.

Зменшено загальну суму стягненої із ОСОБА_2 заборгованості з 22 565,49 грн до 17 775 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована неналежним встановленням апеляційним судом фактичних обставин справи, зокрема, заявник вказувала, на те, що вона як фізична особа розписку не підписувала, договір позики не укладала, а розписка, яка міститься в матеріалах справи, написана нею як керівником юридичної особи - ПОСП «Червона зірка».

Вирішуючи справу, апеляційний суд вказував на те, що спірні кошти є платою за приміщення майстерні тракторного парку, тобто між позивачем та ПОСП «Червона зірка» укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який у подальшому був замінений позиковим зобов`язанням між тими ж сторонами, а відтак, на думку заявника, правових підстав для стягнення боргу з неї як фізичної особи не було.

Крім того, заявник посилається на порушення апеляційним судом норм цивільного процесуального законодавства, так як нею подана заява про відкладення розгляду справи, яка апеляційним судом проігнорована, внаслідок чого апеляційний суд ухвалив рішення за відсутності відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до розписки, складеної 8 квітня 2013 року, ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути позивачеві кошти в сумі 11 000 грн до 8 червня 2013 року.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у рахунок часткового погашення боргу 2 000 грн, що підтверджується розпискою.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також судом першої інстанції встановлено, що існування між сторонами позикових правовідносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки від 8 квітня 2013 року, яка засвідчує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконала, кошти ОСОБА_1 у встановлений строк не повернула. З урахуванням вимог частини першої статті 1048 ЦК України та частини другої статті 625 ЦК України дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, процентів за користування позикою, а також інфляційних втрат і трьох процентів річних.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних погодився й суд апеляційної інстанції, оскільки вважав доведеним факт існування у відповідача перед позивачем позикових зобов`язань.

Не погодився апеляційний суд з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування грошима, оскільки встановив, що сторони договору позики, який виник при новації, не передбачали сплату процентів за користування нею, а, відтак, вважав, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача таких процентів не має, і, як наслідок, відмовив у задоволенні цих вимог.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд з огляду на наступне.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Відповідно до частини другої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Результат системного аналізу частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України дає підстави для висновку, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка є домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Апеляційним судом зі змісту розписки встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути борг у сумі 11 000 грн, який вона одержала за документи на приміщення майстерні транспортного парку реформованого ПОСП «Червона зірка», і 8 квітня 2013 року написала розписку про повернення боргу у сумі 11 000 грн.

Отже, вирішуючи справу, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися статтею 1053 ЦК України.

Встановивши зазначені обставини, а також те, що договором позики сторони сплату процентів не передбачали, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог.

Доводи заявника про те, що кошти за розпискою від 8 квітня 2013 року відповідач отримала як керівник юридичної особи - ПОСП «Червона зірка», касаційний суд відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції, дослідив зміст розписки і дійшов правильного висновку про те, що вона підтверджує обов`язок відповідача як фізичної особи повернути отримані у борг кошти, і іншого відповідач не довів.

Відхиляє касаційний суд і доводи щодо того, що саме між позивачем та ПОСП «Червона зірка» укладений договір позики, а тому правових підстав для стягнення боргу з ОСОБА_2 не було, оскільки такі доводи спростовуються встановленими обставинами справи.

Доводи заявника стосовного ігнорування апеляційним судом її заяви про відкладення розгляду справи, касаційний суд також відхиляє, оскільки частиною першою статті 305 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, передбачено відкладення апеляційним судом розгляду справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов