ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2002/19 Справа № 175/2616/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Борисов С. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "РИЧИ ЛЕНД" до ОСОБА_2, третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання договору підряду недійсним та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "РИЧИ ЛЕНД" (далі - ТОВ "РИЧИ ЛЕНД") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору підряду недійсним та визнання права власності, мотивуючи його тим, що 21 березня 2013 року між ними та ОСОБА_2 було укладено договір підряду, під час укладання якого сторонами не було дотримано усіх істотних умов.

Зазначали, що ОСОБА_2 не було здійснено жодних дій щодо будівництва та реконструкції нежитлової будівлі по АДРЕСА_1

Вказували, що згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради виконавчого комітету №2423 від 16 червня 2005 року та рішенням Дніпропетровської міської ради IV скликання № 88/29 від 13 липня 2005 року ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" була надана земельна ділянка під розташування складського комплексу для зберігання сантехнічного обладнання по АДРЕСА_1 та був наданий дозвіл на проведення проектних робіт та будівництва.

Посилаючись на те, що у 2013 році вони власними силами за власні кошти здійснили будівництво та реконструкцію нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 та отримали технічний паспорт на неї, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати договір підряду від 21 березня 2013 року, укладений між ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" та ОСОБА_2, недійсним; визнати за ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" право власності на нежитлову будівлю літ.А-1 загальною площею 40,9 кв.м, АДРЕСА_1

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року позовні вимоги ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" задоволено.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будівництво на земельній ділянці здійснюється лише після отримання у встановленому порядку дозволу на виконання будівельних робіт, позивачем допущено грубі порушення норм містобудування, а суд даним рішенням перевищив свої права та фактично даним рішенням взяв на себе повноваження органу місцевого самоврядування.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позову з наступних підстав підстав.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 21 березня 2013 року між ТОВ "Ричи Ленд" та ОСОБА_2 було укладено договір підряду.

Пунктом 1.1 договору визначено, що виконавець, за завданням замовника, зобов'язується виконати будівництво нежитлового приміщення площею 40 кв.м по АДРЕСА_1.

Договір укладено на строк до 01 червня 2013 року.

Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради виконавчого комітету № 2423 від 16 червня 2005 року та рішенням Дніпропетровської міської ради IV скликання №88/29 від 13 липня 2005 року ТОВ "Ричи Ленд" була надана земельна ділянка під розташування складського комплексу для зберігання сантехнічного обладнання по АДРЕСА_1 та був наданий дозвіл на проведення проектних робіт та будівництва.

Позивач наголошував на тому, що у 2013 році вони власними силами за власні кошти здійснили будівництво та реконструкцію нежитлової будівлі по вул. Чередниченка,2-К у м.Дніпропетровську та отримали технічний паспорт на неї.

Задовольняючи позовні вимоги вимоги ТОВ "Ричи Ленд" суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Згідно п.9.1 ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження, затвердження проектної документації для будівництва» робочий проект погоджується з місцевими органами містобудування та архітектури відповідно до місцевих правил забудови відносно архітектурно-планувальних рішень, розміщення, раціонального використання наміченої для відведення території, відповідності передбачених рішень вимогам архітектурно-планувального завдання, містобудівної документації.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» в п.п.4,8,9,12,21 постанови «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (ст.ст.35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст.ст.1,7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст.ст.29,31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.ст.27,30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК), землекористувачі (ст.95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст.1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За правилами статей 317,319,658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6)реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак,що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво,належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на спірне самочинно побудоване нерухоме майно.

Відповідно до вимог статі 10 ЦПК України (у редакції закону чинній на час подання позову та вирішення справи по суті) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зміст наведеної норми процесуального закону покладає й на позивача (незалежно від категорії спору) обов'язок підтвердити обґрунтованість заявлених ним вимог. Відсутність спростування підстав позову відповідачем не має наслідком безумовне задоволення позову, який не підтверджений доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем побудоване спірне нерухоме майно за відсутності затвердженої у встановленому законодавством порядку проектної документації, без відповідного дозволу на таке проведення робіт, тобто, зазначене будівництво є самочинним.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем було побудоване нерухоме майно без належного проекту, який має бути погоджений з органом містобудування та архітектури, що суперечить ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність», відповідно до якої будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Тобто статус спірного майна самочинне будівництво.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач ТОВ "Ричи Ленд" не довів належними засобами доказування підстав для задоволення позову в частини визнання права власності на нерухоме майно.

У відповідності до п.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до частин першої, другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Вимоги про визнання договору підряду недійсним до задоволення не підлягають, оскільки він відповідає вимогам законодавства та спірним договором підряду встановлено строк його дії до 01 червня 2013 року. Тобто на час звернення до суду з позовом спірний договір припинив свою дію.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, з ТОВ "РИЧИ ЛЕНД" підлягають стягненню на користь Дніпровської міської ради судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 375 грн.

Керуючись ст.ст.255,367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "РИЧИ ЛЕНД" до ОСОБА_2, третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання договору підряду недійсним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "РИЧИ ЛЕНД" на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 375 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.