Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 266/1409/16-ц

провадження № 61-35952св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Марвей Транспорт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року у складі суддів: Мальцевої Є. Є., Пономарьової О. М., Лопатіної М. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Марвей Транспорт» (далі - ТОВ «Марвей Транспорт») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що вона 01 квітня 2011 року була прийнята на роботу в ТОВ «Марвей Транспорт» на посаду бухгалтера-касира. Починаючи з 2015 року вона неодноразово подавала заяви про звільнення за власним бажанням, проте наказу про звільнення видано не було. Вказувала, що 18 грудня 2015 року відповідачем її примусово, без особистої заяви, було відправлено у відпустку. З наказом про відпустку її ознайомлено не було. Наказом від 04 березня 2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності або штату працівників. З наказом про звільнення вона не була ознайомлена, трудову книжку та копію наказу про звільнення отримала лише 12 березня 2016 року. Вказувала, що звільнення є незаконним, оскільки на час звільнення вона перебувала у відпустці, не була попереджена за два місяці про наступне звільнення. Крім того, їй не було запропоновано всіх вакантних посад на підприємстві, тому наказ про звільнення винесено з порушенням діючого законодавства.

Посилаючись на викладені обставини просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 04 березня 2016 року, поновити її на роботі на посаді бухгалтера-касира, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням підвищення мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року позов задоволено. Наказ № 00000093 від 04 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_4 з посади бухгалтера-касира ТОВ «Марвей Транспорт» визнано незаконним. Поновлено ОСОБА_4 на посаді бухгалтера-касира в ТОВ «Марвей Транспорт». Стягнуто з ТОВ «Марвей Транспорт» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 22 050 грн, за виключенням з даної суми податків та обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось із порушенням трудового законодавства. Належних доказів того, що позивач була попереджена про звільнення та їй пропонувалася інша робота на підприємстві не надано. Крім того, відповідач не надав будь-яких доказів, що скорочення штату було обґрунтоване та викликалось виробничими причинами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач була попереджена про звільнення у той спосіб, який був можливим з огляду на її відмову від підписів в попередженні про звільнення та наказах підприємства. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що позивач була присутня на території підприємства 18 грудня 2015 року, проти чого в суді не заперечувала і сама ОСОБА_4, та була попереджена про майбутнє звільнення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що її звільнення є незаконним, оскільки роботодавцем не було належним чином повідомлено про наступне звільнення. Наданий відповідачем акт від 18 грудня 2015 року про відмову від підпису із попередженням про звільнення складений в день, коли позивач була у відпустці і не знаходилась на роботі. Крім того вказаний акт не містить підписів осіб, які його склали та містить посилання на попередження від 16 грудня 2015 року. Також відповідачем у порушення трудового законодавства не було запропоновано всіх вакантних посад на підприємстві, зокрема посади водія.

(2) Позиція ТОВ «Марвей Транспорт» - відповідача у справі

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Марвей Транспорт» зазначило про те, що рішення апеляційного суду було прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Протоколом загальних зборів учасників товариства від 16 грудня 2015 року, з метою скорочення та оптимізації затрат товариства, було внесено зміни до організації структури товариства шляхом внесення змін до штатного розкладу та скорочено чисельність посад, в тому числі скорочено посаду, яку обіймала ОСОБА_4 Остання була належним чином повідомлена про наступне звільнення та про відсутність вакантних посад на підприємстві. Доказів того, що вона має переважне право на залишення на роботі надано не було. Позивач відмовилась від підпису у попередженні про звільнення, яке їй було зачитано вголос та вручено особисто, про що було складено відповідний акт. Крім того, судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що позивач була присутня на робочому місці 18 грудня 2015 року, оскільки в цей же день було винесено наказ про тимчасове відсторонення від займаної посади на період службового розслідування та надана оплачувана відпустка з 18 грудня 2015 року по 18 січня 2016 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що з 01 квітня 2011 року ОСОБА_4 працювала у ТОВ «Марвей Транспорт» на посаді бухгалтера-касира.

18 грудня 2015 року адміністрацією ТОВ «Марвей Транспорт» було видано попередження № 1812-02/1 про майбутнє звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40, статті 49-2 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, з посиланням на те, що штатним розписом від 16 грудня 2015 року на підприємстві посада касира-бухгалтера не передбачена. Одночасно зазначено, що вакантна посада з відповідною професією чи спеціальністю у товаристві відсутня та запропоновано звернутися до державної служби зайнятості.

Згідно акту від 18 грудня 2015 року ОСОБА_4 було ознайомлено та вручено попередження про наступне звільнення, шляхом зачитування вголос та передачею, проте остання відмовилася від підпису. Акт було складено в присутності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Наказом № 14/1 від 18 грудня 2015 року «Про тимчасове відсторонення від займаної посади ОСОБА_4» утворено комісію та наказано провести службове розслідування виявлених фактів порушення у роботі касира ОСОБА_4 На період проведення службового розслідування відсторонено ОСОБА_4 від займаної посади, заборонено знаходитись на робочому місці, мати доступ до документів і майна підприємства та надано оплачувану відпустку з 18 грудня 2015 року до 18 січня 2016 року.

Згідно наказу № МТ-00000093 від 18 грудня 2015 року ОСОБА_4 надана щорічна основна відпустка з 18 грудня 2015 року по 18 січня 2016 року.

Згідно акту від 18 грудня 2015 року ОСОБА_4 було ознайомлено та вручено вищезазначені накази шляхом зачитування вголос, проте остання відмовилася від підпису.

За результатами проведеного службового розслідування ТОВ «Марвей Транспорт» складено акт від 18 січня 2016 року та видано наказ № 14/2 від 18 січня 2016 року про порушення трудової дисципліни ОСОБА_4 та притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани.

Згідно акту від 18 січня 2016 року ОСОБА_4 була ознайомлена із актом службового розслідування та наказом про оголошення догани, проте від підпису відмовилась.

Наказом № 1801-02/2 від 18 січня 2016 року ОСОБА_4 надана щорічна основна відпустка зі збереженням на цей період місця роботи та заробітної плати на період з 19 січня 2016 року по 19 лютого 2016 року.

Згідно акту від 19 січня 2016 року ОСОБА_4 була ознайомлена із вказаним наказом, проте від підпису відмовилась.

Згідно з доповідними записками директора із розвитку ТОВ «Марвей Транспорт» ОСОБА_8 від 22 лютого 2016 року та 04 березня 2016 року касир-бухгалтер ОСОБА_4 після закінчення відпустки з 19 січня 2016 року по 19 лютого 2016 року не вийшла на роботу, 22 лютого 2016 року у перший робочий день після відпустки на робочому місці відсутня, до роботи не стала; після закінчення відпустки 19 лютого 2016 року до виконання своїх посадових обов'язків також не приступила, на роботу не виходила, відсутня на робочому місці з 22 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року.

Згідно табелю обліку робочого часу з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року кількість днів відпустки позивача 14 днів, при цьому зазначено, що у відпустці вона з 19 грудня 2015 року; згідно з табелем за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2016 року кількість днів відпустки ОСОБА_4 31 день, за період з 01 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року кількість днів відпустки 19 днів; за період з 01 березня 2016 року по 31 березня 2016 року була відсутня на роботі 32 години.

Наказом № 00000093 від 04 березня 2016 року ОСОБА_4 звільнено у зв'язку із зміною в організації виробництва та праці, скороченням чисельності або штату працівника відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який звільняється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протятої цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Установлено, що згідно штатного розкладу ТОВ «Марвей Транспорт», затвердженим наказом № 231015 від 23 жовтня 2015 року станом на листопад 2015 року було передбачено 60 штатних одиниць водіїв, по 1 штатній одиниці генерального директора, заступника генерального директора, директора по розвитку, головного бухгалтеру, начальника автоколони, 3 штатні одинці механіка, 4 штатні одиниці диспетчера-касира, 2 штатні одиниці медпрацівника.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Марвей Транспорт» № 161215 від 16 грудня 2015 року, внесено зміни до організації структури товариства шляхом внесення змін до штатного розкладу, а саме вирішено з метою скорочення та оптимізації затрат товариства, змінити організаційну структуру, скоротити штатний розклад та затвердити новий штатний розклад товариства.

Згідно з штатним розкладом ТОВ «Марвей Транспорт», затвердженим протоколом загальних зборів учасників товариства № 161215 від 16 грудня 2015 року, передбачено 54 штатних одиниць водіїв, по 1 штатній одиниці генерального директора, заступника генерального директора, директора по розвитку, головного бухгалтера, начальника автоколони, 3 штатні одинці механіка, 2 штатні одиниці диспетчера-касира, 2 штатні одиниці медпрацівника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що підтверджено протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Марвей Транспорт» № 161215 від 16 грудня 2015 року, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент звільнення позивача у ТОВ «Марвей Транспорт» були відсутні вакантні посади, які вона може зайняти.

Доводи ОСОБА_4 про те, що їй не було запропоновано вакантну посаду водія були предметом розгляду судом апеляційної інстанції. Так, судом вірно зазначено про те, що позивач була працевлаштована бухгалтером-касиром та не надавала інших необхідних документів про можливість виконання роботи за іншим фахом.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку, що при звільненні роботодавцем дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що попередження про звільнення було винесено в день її відпуски спростовуються встановленими судом обставинами, зокрема встановлено, що 18 грудня 2015 року - день винесення попередження про майбутнє звільнення, позивач була присутня на робочому місці. Вказані обставини підтверджуються, як складеними відповідачем актами про відмову ОСОБА_4 від підпису в попередженні та наказах підприємства, так і показаннями свідків допитаних в судовому засіданні.

Таким чином, доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, наданою судом, а також пов'язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалені рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв