ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/12047/16-ц

провадження № 61-27848св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», Харківська філія Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», поданою його представником Козловцем Леонідом Олексійовичем, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Довготько Т. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом, уточненим у березні 2017 року, до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»), Харківської філії Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - Харківська філія ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову послався на те, що наказом № 275-К від 19 жовтня 2015 року його звільнено з посади директора Харківської філії ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» з 20 жовтня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

У день звільнення із ним не проведено повний розрахунок, хоча у цей день він працював і перебував на робочому місці.

Позивач вказує, що на неодноразові усні звернення нове керівництво та бухгалтерія повідомили, що виплатили усі належні йому суми, проте він із такими твердженнями не погоджується.

19 серпня 2016 року він звернувся до ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» і Харківської філії ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» із заявами, у яких просив надати детальну інформацію щодо виплачених йому у порядку розрахунку при звільненні сум, проте відповіді на ці заяви не отримав.

22 листопада 2016 року роботодавець здійснив із ним повний розрахунок.

За таких обставин просив стягнути з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2015 року по 22 листопада 2016 року у сумі 76 240,50 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2015 року по 22 листопада 2016 року у сумі 76 240,50 гривень.

Стягнено з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» у дохід держави судовий збір у розмірі 762,41 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок із ОСОБА_4 ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» здійснило 22 листопада 2016 року, тому наявні правові підстави для стягнення на корись позивача середнього заробітку у порядку статті 117 КЗпП України у зазначеній ним сумі, правильність обрахунку якої відповідачі не спростували.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові з підстав пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що для звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається від дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

ОСОБА_4 про порушення свого права дізнався з дня звільнення, тобто перебіг строку звернення до суду розпочався 21 жовтня 2015 року та закінчився 21 січня 2016 року, а цей позов поданий у жовтні 2016 року, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів і просив судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 2 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 згідно з наказом № 123-К від 31 травня 2013 року з 3 червня 2013 року прийнятий на роботу до ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на посаду директора Харківської філії цього підприємства.

Наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» № 275-К від 19 жовтня 2015 року ОСОБА_4 з 20 жовтня 2015 року звільнено з посади директора Харківської філії ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що у день звільнення розрахунок із ОСОБА_4 не проведено.

У порядку виплати належних при звільненні сум у жовтні 2015 року ОСОБА_4 виплачено 22 265,58 гривень, у березні 2016 року - 2 000 гривень і у травні 2016 року - 1 000 гривень; борг за підприємством станом на кінець травня 2016 року склав 5 741,84 гривень.

22 листопада 2016 року ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» виплачено ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 741,84 гривень, тобто здійснено повний розрахунок.

Також судами встановлено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 за два останні місяці, що передували звільненню, склала 6 121,56 гривень, а середньоденна - 278,25 гривень. Період затримки повного розрахунку із ОСОБА_4 склав 274 днів.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (стаття 47 КЗпП України).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до цієї статті у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вставивши, що у день звільнення ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» не виплатило ОСОБА_4 усі належні при звільненні суми і повний розрахунок із ним провело лише 22 листопада 2016 року, суди попередніх інстанцій правильно застосували статтю 117 КЗпП України і обґрунтовано стягнули середній заробіток за увесь період по день фактичного розрахунку.

Розмір середнього заробітку суди розрахували відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, і відповідачі правильність цього розрахунку не спростували.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 пропустив визначений статтею 233 КЗпП України трьохмісячний строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку, касаційний суд відхиляє.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз'яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суди попередніх інстанцій встановили, що остаточний розрахунок із ОСОБА_4 роботодавець здійснив 22 листопада 2016 року, а цей позов поданий у жовтні 2016 року, тому доводи заявника про пропущення позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку для звернення до суду є безпідставними.

Твердження заявника про те, що перебіг визначеного зазначеною статтею строку розпочинається з дня звільнення, є помилковими, так як невиплата звільненому працівникові усіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, тому перебіг строку звернення до суду розпочинається з дня проведення із працівником повного розрахунку.

Не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, оскільки у цій постанові Верховний Суд України також виходив із того, що перебіг трьохмісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку у порядку статті 117 КЗпП України починається з наступного дня після проведення належних працівнику виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення суду першої інстанції

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргуДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», подану його представником Козловцем Леонідом Олексійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук