Справа № 456/3599/18
Провадження № 2/456/327/2019
РІШЕННЯ

іменем України

20 березня 2019 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Карпин О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про стягнення боргу,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики 50000 грн., 1745 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, 21821 грн. трьох процентів річних, 8090,80 грн. інфляційних витрат та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 20.12.2016 року відповідач отримав від позивача кошти у сумі 50000 грн., які відповідач зобовязався повернути до 20.03.2017 року, про що написав розпису про отримання позики. Відповідач зобовязань за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, а тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.

Представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов заперечили та пояснили, що батьки відповідача повністю повернули позивачу 50000 грн., однак розписки про те, що повернули кошти у позивача не взяли. Крім того, відповідач пояснив, що його заставили під тиском дати розписку про отримання від позивача коштів в сумі 50000 гривень, хоча він у позивача вказану суму коштів особисто не брав і позивач не передавав відповідачу вказані кошти.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд вважає, що позов слід задоволити частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку зробленого Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 20 грудня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000 грн. терміном до 20 березня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою, даною ОСОБА_2

Відповідач не повернув позивачу борг в сумі 50000 грн., що підтверджується оригіналом розписки, яка долучена позивачем до матеріалів справи, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача вказану суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, що становить 1500 грн.

В решті позову щодо стягнення з відповідача в користь позивача 1745 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, 8090,80 грн. інфляційних витрат слід відмовити за недоведеністю позовних вимог у цій частині, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних позовних вимог позивач суду не представив.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 816,58 грн. сплаченого судового зборур та 6800 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 50000 грн. боргу за договором позики, 1500 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, 816,58 грн. сплаченого судового збору, 6800 грн. витрат на правову допомогу, а всього разом 59116,58 грн. ( пятдесят девять тисяч сто шістнадцять гривень 58 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_6