РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2019 року м. Мукачево Справа №303/6930/19

2/303/2357/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Публічного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про порушення прав споживачів та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконними дій працівників ПАТ «ВФ Україна» в магазині «Водафон» по АДРЕСА_1 Мукачево щодо відмови у продажу йому смартфону та стягнення з відповідача 250000 гривень моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування вищевказаної суми коштів за наслідками неправомірних дій працівників відповідача, які полягали у відмові в продажу йому смартфону. Вказані дії працівників відповідача порушили його права як споживача та призвели до приниження його імені та репутації, а також втрати звичайного способу життя.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України та ст.ст. 17, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати незаконними дії працівників ПрАТ «ВФ Україна» в магазині «Водафон» по АДРЕСА_1 Мукачево щодо відмови у продажу йому смартфону та стягнути з відповідача 250000 гривень моральної шкоди.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правомірності дій працівників ПАТ «ВФ Україна» в магазині «Водафон» на АДРЕСА_1 Мукачево щодо відмови у продажу позивачу смартфону та встановлення факту заподіяння йому моральної шкоди.

Вважаючи, що працівники ПрАТ «ВФ Україна» в магазині «Водафон» на АДРЕСА_1 в місті Мукачево незаконно відмовили йому у продажі смартфону ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВФ Україна» про захист прав споживача та стягнення заподіяної моральної шкоди.

В свою чергу, обставини щодо відмови позивачу в продажі смартфону ним не доведені та доказово не підтверджені.

Надана позивачем копія скріншоту з даними смс-повідомленням є неналежним та недостовірним доказом в розумінні статтей 77, 79 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною восьмою статті 83 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Отже, поданий позивачем 5 листопада 2019 року диск та клопотання про виклик свідка до розгляду судом не приймаються, оскільки такі подані з порушенням встановленого законом строку та без обґрунтування неможливості їх подання у строк з причин, що не залежали від позивача та без підтвердження надсилання (надання) їх копії іншим учасникам справи.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (частина перша ст. 1167 Цивільного кодексу України).

Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем.

Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди морального характеру, внаслідок зазначеної ним ситуації з відмови йому у продажі товару та існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди.

Відсутність цих обов`язкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачем суду не надано, а обґрунтування моральної шкоди зводяться виключно до суб`єктивної оцінки ситуації, яка призвела до приниження честі, гідності і ділової репутації та нервового зриву.

Щодо поданого відповідачем відзиву з доданими документи суд зазначає наступне.

Відповідно до частини чтвертої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються в тому числі документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (пункт 2 частини п`ятої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з тим, відповідачем до відзиву на позовну заяву не додано документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

З урахуванням приписів частини 9 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України поданий відповідачем відзив з доданими доказами суд не бере до уваги.

Таким чином, вимоги позивача за предметом позову задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 83, 178, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач: ПАТ «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька,15, ).

Суддя В.В. Кость