ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 480/2111/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/1079/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Костів Х.Ю.

представника відповідача ОСОБА_1

- адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №480/2111/16-ц за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 серпня 2019 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25.11.2010 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором. В обгрунтування вимог посилалось на те, що 25.11.2010р. ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву б/н від 25.11.2010р., згідно якої отримала кредит у розмірі 7 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка перестала здійснювати платежі в рахунок погашення суми кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість. Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.11.2010 року в сумі 17 778,18 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 серпня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25.11.2010 року у сумі - 17 778,18 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд допустив порушення норм матеріального права. Суд не звернув уваги на те, що при укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ "Приватбанк", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання представник апелянта не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, що у відповідності до ст. 372 ч.2 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Представник відповідачки апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до кредитного договору б/н від 25.11.2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 7 200,00 грн. шляхом встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок відповідно до поданої нею заяви від 25.11.2010р. Кредитний ліміт в сумі 7 200.00 грн. був встановлений банком на карту відповідача 09.10.2013р.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 01 червня 2016 року становить 17 778,18 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7 891,62 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 2 054,31 грн, нарахованої пені - 6 192,86 грн. та штраф - 1 050,00 грн., а також 500 грн - штраф (фіксована складова), та 822,77 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до умов Кредитного договору, що складається із заяви ОСОБА_1 разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, Відповідач зобов`язався, в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти та комісії за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах передбачених кредитним договором. На підтвердження вищевказаної позиції Позивач долучив копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів банку», якими регламентоване право ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), та зроблено такий висновок:

«У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов,

з якими він ознайомлений.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25.11.2010р. процентна ставка не визначена.

Крім того, у підписаній сторонами заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин частину першу статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин ((25.11.2010р) до моменту звернення до суду із вказаним позовом13 серпня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданого тягара з`ясування змісту кредитного договору».

У підписаній сторонами у цій справі анкеті-заяві від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена, крім того ця заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на 31.05.2015р. та станом на 01.06.2016р., відповідачем в рахунок виконання боргових зобов`язань було сплачено банку 12 475,38 грн. Відповідно до листа Миколаївського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 12.07.2018р. за вих. № 6134 із боржника ОСОБА_1 було стягнено та перераховано на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3 556,71 грн. Отже, позивачем було отримано від відповідача 16 032,09 грн.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за користування кредитом, заборгованості за пенею та штрафів.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 серпня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 грудня 2019 року.

Головуюча : Г.М. Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач