КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5239/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Ларіонової Н.М., ухвалене в м. Києві 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 04 серпня 2017 року ОСОБА_2 керувала належним йому автомобілем Volkswagen д.н.з. НОМЕР_4 в м. Київ, у другій смузі рухався автомобіль Mersedes Benz із причіпом Krone, водій якого, не дотримавши бокової дистанції між автомобілями, здійснив наїзд на автомобіль Volkswagen, чим завдав йому механічних ушкоджень. Після наїзду водій автомобіля Mersedes Benz залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

25 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримав від відповідача відмову у відшкодуванні шкоди, в якій відповідач посилався на п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, у разі її заподіяння невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу.

Даний висновок відповідача вважає помилковим, оскільки намагався відшкодувати шкоду, завдану його автомобілю в дорожньо-транспортній пригоді.

Просив стягнути з МТСБУ на свою користь матеріальну шкоду у зв'язку з пошкодженням автомобіля в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 50000 грн. та витрат на встановлення розміру збитків 826 грн., покласти на відповідача судовий збір.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті рішення суд помилково прийшов до висновку щодо застосування у спірних правовідносинах саме підпункту «б» пункту 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на яку посилався відповідач, при цьому не обґрунтував, чому саме до спірних правовідносин не може бути застосовано ст. 3 цього ж Закону, відповідно до якого обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров?ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Вважав, що помилковими є висновки суду про віднесення автомобіля позивача не до джерела підвищеної небезпеки, транспортного засобу, а до майна, шкода якому не відшкодовується.

Посилався на роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала.

У встановлений судом строк від третьої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скарги, за змістом якого, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, третя особа вважала, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що визначаючи для МТСБУ можливість відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих на підставі ст. 41 п. 41.1 п.п. «б» шкоди, яка заподіяна невстановленим транспортним засобом, законодавець виключає таке відшкодування в разі заподіяння такої шкоди майну та навколишньому середовищу. В судовому засіданні наданими документами позивачем підтверджено заподіяння шкоди його майну, яким є належний йому на праві власності автомобіль, відтак суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення сум на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної шкоди невстановленим транспортним засобом.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_4, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4785624 (а. с. 13, 96).

07 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 04 серпня 2017 року у м. Києві по пр-ті Правди 100 за участі третьої особи ОСОБА_2, відомості щодо другого учасника дорожньо-транспортної пригоди відсутні, відомості щодо другого транспортного засобу - «грузове авто з причепом», вказано державний номерний знак причепу (а. с. 99).

Листом Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 14 березня 2018 року повідомлено ОСОБА_1 за його зверненням щодо надання інформації про виїзд працівників патрульної поліції на місце дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 04 серпня 2017 року в м. Києві на проспекті Правди та отримані механічні пошкодження автомобіля. Повідомлено, що на місце пригоди здійснено виїзд екіпажу патрульної поліції м. Києва та оформлено відповідні документи. Також в результаті вказаної пригоди автомобіль Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_4 при зовнішньому огляді отримав видимі механічні пошкодження задньої лівої частини, бокової лівої частини, передньої лівої частини (а. с. 54).

В матеріалах справи на а. с. 5 наявний рахунок ТОВ «Атлант-М Лепсе» за ремонт автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_4 від 21 серпня 2017 року № НОМЕР_3-1 на суму 72738,02 грн.

Згідно ремонтної калькуляції № НОМЕР_3 від 21 серпня 2017 року, складеної ТОВ «Атлант-М Лепсе» на замовлення ОСОБА_1, вартість ремонту автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_4 складає 72738,02 грн. (а. с. 6 - 8, 10 - 11).

На а. с. 12 наявна квитанція від 21 серпня 2017 року за послуги СТО, оплачена ОСОБА_1 на суму 826 грн.

19 серпня 2017 року МТСБУ направило лист № 3.1-05/20053 на ім?я ОСОБА_1 про відмову у відшкодуванні шкоди, згідно якого, посилаючись на п. п. «б» п. 4.11 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не вбачало правових підстав для здійснення відшкодування з фонду захисту потерпілих (а. с. 4).

10 листопада 2017 року ТОВ «А-Мега Авто» складено рахунок-фактуру № 12112017 на підставі акту виконаних робіт № СТО121122017 від 10 листопада 2017 року, згідно якого до сплати підлягає 69421,15 грн. (а. с. 43 - 44, 100 - 101).

Згідно листа ПАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна» від 03 травня 2018 року на ім?я ОСОБА_1, страхова компанія не має можливості здійснити виплату страхового відшкодування за відсутності рішення суду, яким встановлюється винна у дорожньо-транспортній пригоді особа. Станом на 03 травня 2018 року ПАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна» не проводило виплату страхового відшкодування за вищевказаною подією (а. с. 97 - 98).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом першої інстанції встановлено і позивачем не заперечується, що особа, винна у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, правоохоронними органами не встановлена.

Спеціальним законом, який регламентує спірні правовідносини, є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

У п. 22.1 ст. 22 цього Закону зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтями 32, 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено випадки, коли шкода не відшкодовується, а також дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього закону, законодавства України та свого статуту.

Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених п.п. 39.2.1, п. 39.2 ст. 39 цього Закону.

Відповідно до п.п «б» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу.

Оскільки закон чітко визначає, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ст. 190 ЦК України), тому належний позивачу транспортний засіб є окремою річчю та відноситься до загальновживаного терміну «майно».

Суд першої інстанції належним чином врахував наведені вимоги закону та дійшов вірного висновку про те, що вказаним вище законом обов'язку відшкодування МТСБУ шкоди, завданої майну позивача, а саме належному йому автомобілю, невстановленим транспортним засобом, не передбачено.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що у зазначеній вище ситуації відшкодуванню підлягає лише шкода, завдана життю та здоров'ю.

Оцінюючи посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. ст. 1166, 1187 ЦК України та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала, апеляційний суд враховує, що винна особа є невстановленою, тому наведені вимоги закону застосовані бути не можуть, а п.п «б» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до ЦК України, та який зокрема визначає порядок і підстави здійснення регламентних виплат МТСБУ, не передбачено відшкодування шкоди в даному випадку, та відхиляє доводи апеляції в цій частині.

Із цих же підстав не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про необхідність віднесення автомобіля до джерела підвищеної небезпеки, оскільки в контексті Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» даний термін не застосовується.

Апеляційний суд звертає увагу, що ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, на яку посилався сам позивач в апеляційній скарзі, також не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної транспортному засобу як окремому виду майна.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що після проголошення вступної і резолютивної частини рішення ним було з'ясовано, що протокол судового засідання не вівся та не містив даної інформації з проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Посилався на ч. 3 ст. 365 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час вивчення матеріалів справи суд виявить нерозглянуті зауваження на правильність і повноту фіксування судового процесу технічними засобами, нерозглянуті письмові зауваження щодо повноти чи неправильності протоколу судового засідання, невирішене питання про ухвалення додаткового рішення, суд постановляє ухвалу із зазначенням строку, протягом якого суд першої інстанції має усунути недоліки.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні нерозглянуті або взагалі подані зауваження щодо повноти чи неправильності протоколу судового засідання, а в самому протоколі судового засідання від 04 липня 2018 року містяться відомості про процесуальні дії суду після виходу з нарадчої кімнати, зокрема проголошення вступної та резолютивної частини рішення, що відповідає вимогам ст. 248 ЦПК України, отже доводи апеляційної скарги нічим не підтверджуються та відхиляються судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат не здійснюється, підстави для задоволення заяв про стягнення судових витрат на користь позивача та третьої особи відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 березня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.