ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Херсон

справа № 666/2983/15

провадження № 22-ц/819/1470/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , нарішення Херсонського міського суду Херсонської областіу складі судді Майдан С.І. від 07 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про витребування майна, виселення та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним вище позовом обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 постійно мешкав у квартирі, утримував цю квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з цим відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину вказаної квартири.

Спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого є ОСОБА_3 його дружина, ОСОБА_4 його донька ( позивачі в справі).

ОСОБА_3 у встановлений законом строк відмовилася від спадщини на користь доньки, ОСОБА_4 .

У встановлений законом строк ОСОБА_4 звернулася до Першої Херсонської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо про те, що ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона 26.06.2003 року визнано мирову угоду, укладену між сторонами в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до умов якої в рахунок погашення боргу в розмірі 10000 грн. право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності боржникам ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перейшло до ОСОБА_5 і за ним визнано право власності на спірне майно, провадження у справі закрито у зв`язку з добровільним вирішенням спору.

Однак, ОСОБА_3 стверджує, що ні вона, ні її чоловік ніяких грошових коштів від ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не отримували, їй невідомі ці особи. Про постановлення вказаної ухвали їй стало відомо лише після смерті її чоловіка ОСОБА_6 .

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року ухвалу суду першої інстанції про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона 07.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу.

Проте, на теперішній час позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 , який незаконно заволодів належною їм квартирою, 19.07.2014 року подарував її ОСОБА_1

Вказаний договір дарування позивачі вважають недійсним, оскільки спірна квартира вибула з їх володіння проти їхньої волі, а відповідач ОСОБА_1 набула її безвідплатно, тому позивачі мають право на витребування цієї квартири. Користуватися вказаною квартирою позивачі не можуть, оскільки в ній мешкає відповідач ОСОБА_1 , за якою в теперішній час зареєстровано право власності на квартиру.

У зв`язку з наведеним, позивачі звернулися до суду з даним позовом та просять витребувати від ОСОБА_1 на їх користь квартиру АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів на їх користь всі судові витрати.

01.02.2016 року позивачі уточнили заявлені вимоги, просять суд витребувати від ОСОБА_1 на їх користь квартиру АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири; визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину спірної квартири; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів всі судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 3704,18 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 гривень.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2019 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про витребування майна, виселення та визнання права власності задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 3679,64 гривень.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знали про відчуження права власності на квартиру за мировою угодою на користь ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу, особисто підписали мирову угоду та протягом 12 років не зверталася за захистом своїх інтересів. Тобто внутрішня воля та зовнішнє волевиявлення ОСОБА_6 були направлені на відчуження належної йому на праві власності Ѕ частини спірної квартири на користь ОСОБА_5 отже ОСОБА_4 може звертатися до суду лише із вимогами про оскарження Договору та витребування виключно належних до відчуження за мировою угодою їй Ѕ частини спірної квартири. Враховуючи, що майно вибуло з власності ОСОБА_3 ще 26.06.2003 року, про що їй було відомо, позовні вимоги заявлені зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, позивачі не можуть бути спадкоємцями неналежної ОСОБА_6 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , оскаржувати право власності та визнавати право власності на зазначену частину квартири, а відтак зазначене майно не підлягає витребуванню ні в порядку ст. 216 ЦК України, ні в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_9 , доводи апелянта не визнають, як такі, що не відповідають дійсності, оскільки про порушення свого права та наявність ухвали Суворовського районного суду м.Херсона від 26.03.2003 року вони взнали від нотаріуса після смерті ОСОБА_6 , а тому строк позовної давності ними не порушений. За змістом ч.1 ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, рішення суду просять залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи №668/11802/14-ц (провадження №2-в/668/2/17 щодо відновлення цивільної справи №2-1686/03), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 27.03.2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Першою херсонською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №440/14 на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_4 доньки спадкодавця.

ОСОБА_3 , дружина спадкодавця, відповідно до її заяви відмовилась від належної їй частини спадкового майна на користь доньки ОСОБА_4 .

Свідоцтво про на спадщину за законом не видавалось у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

В матеріалах спадкової справи є ухвала Суворовського районного суду м. Херсона від 26.06.2003 року у справі №2-1686/03 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики про затвердження мирової угоди між сторонами наступного змісту:

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 визнано, що станом на 26.06.2003 року їх борг перед ОСОБА_5 згідно розписки від 18.02.2002 року складає 10000 гривень. Борг в сумі 10000 грн. слід вважати погашеним, шляхом переходу права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , в рахунок погашення ОСОБА_6 і ОСОБА_4 майнових претензій щодо стягнення 10000 грн. Провадження у справі закрито у зв`язку з добровільним вирішенням спору.

На підставі судового рішення про затвердження мирової угоди ОСОБА_5 набув право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Заперечуючи обізнаність щодо наявності судового рішення від 26.06.2003 року та підписання мирової угоди, ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про відновлення втраченого провадження у справі №2-1686/03 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яке було знищено у зв`язку з закінченням терміну його зберігання.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 09.12.2014 року та додатковим рішенням цього суду від 23.01.2015 року відновлено втрачене провадження в частині затвердженої мирової угоди ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 26.06.2003 року.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 26.06.2003 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Зокрема, ухвалою встановлено, що за діючим в Україні законодавством можливість переходу права власності на нерухоме майно через укладення мирової угоди не передбачена.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона 07.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу. Ухвала набула чинності 12.10.2015 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 12.01.2016 року по справі №666/4971/15-ц визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.07.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., і зареєстрований в реєстрі за №4150 удаваним правочином. Визнано, що відносини 19.07.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , за ціною 217200 грн., що на час укладення згідно домовленості сторін еквівалентно 18100 доларів США, який ними вчинено насправді. Рішення набуло чинності.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 17.01.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. 19.07.2014 року.

Предметом даного спору є квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частина якої належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року, а інша 1/2 частина спірної квартира належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі цього ж договору купівлі-продажу, проте останній помер, а його майно успадкувала його донька ОСОБА_4 , звернувшись у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини, проте через відсутність правовстановлюючих документів на це майно свідоцтво про право на спадщину за законом їй не видано.

Спірна квартира вибула з володіння власників на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, яке надалі було скасоване.

Підставою заявленого позову є витребування майна від добросовісного набувача, виселення та визнання права власності.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним(стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Отже, для застосування статей 387, 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В п. 22 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надано роз`яснення про те, що якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача.

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_4 та її покійний чоловік не мали наміру відчужувати належну їм на праві спільної сумісної власності спірну квартиру і зазначена обставина належними та допустимими доказами не спростована, що свідчить про те, що майно вибуло з володіння його власників поза їх волею на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване, та зважаючи на те, що відповідачкою ОСОБА_1 було придбане за відплатним договором це житло в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знала і не могла знати (добросовісний набувач), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачів ОСОБА_4 , як власниці Ѕ частини квартири, та ОСОБА_4 яка набула право власності на Ѕ частину цього майна в порядку спадкування, правових підстав на витребування в добросовісного набувача на їх користь спірного майна відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України.

Оскільки спосіб захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення і таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, колегія суддів вважає правильними висновки суду щодо задоволення інших заявлених вимог, які призведуть до ефективного захисту прав власників з огляду на встановлені обставини справи.

При цьому слід зазначити, що позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а також позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом періоду порушення права власності, яке визначається триваючим.

Відповідна позиція Верховного Суду відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №653/ 1096/16-ц щодо застосування негаторного способу захисту, а також у постановах від 06.03.2018 р. у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 р. у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації.

А відтак доводи апелянта щодо незастосування судом позовної давності є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що внутрішня воля та зовнішнє волевиявлення позивача ОСОБА_6 були направлені на відчуження належної йому на праві власності Ѕ частини спірної квартири на користь ОСОБА_5 , оскільки його підпис стоїть в мировій угоді суд до уваги не приймає, оскільки позивач ОСОБА_4 стверджує, що не підписувала її, про наявність її та ухвали про затвердження мирової угоди дізналась після відкриття спадкової справи. Зазначені пояснення сторони позивачів підтверджуються матеріалами справи і належними та допустимим доказами не спростовані.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішеннята зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна