Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 727/1881/16-ц

провадження № 61-29386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області

від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 жовтня 2015 року о 15 годині 10 хвилин по вул. Проспект Незалежності у м. Чернівці сталася дорожня-транспортна пригода (далі - ДТП), під час якої зіткнулися автомобіль марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, під його керуванням з автомобілем марки «БМВ 650І», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Зазначав, що постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області

від 16 грудня 2015 року справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрито на підставі пункту 1 статті 247 КпАП України за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України. Внаслідок указаної ДТП йому з вини відповідача було завдано майнової шкоди, яка становить 36 218 грн 19 коп. Крім того, зазначав, що йому було завдано й моральну шкоду, яка полягала у порушенні звичного способу життя та погіршенні стану здоров'я, розмір якої оцінив у 50 тис. грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь майнову шкоду, пов'язану з пошкодженням транспортного засобу,

у розмірі 36 218 грн, моральну шкоду у розмірі 50 тис. грн, а також понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 1 102 грн 40 коп., витрати на проведення двох експертиз у розмірі 2 430 грн та витрати на правову допомогу

у розмірі 5 500 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2016 року у складі судді Слободян Г. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП належними та допустимими доказами не доведена. ОСОБА_1 не наведено, у чому саме полягають винні дії відповідача та яким нормам закону вони не відповідають. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що саме йому було завдано майнову шкоду і ним були понесені витрати на ремонт автомобіля марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, у матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази того, що під час ДТП саме ОСОБА_3 керував транспортних засобом марки «БМВ-650І», реєстраційний номер НОМЕР_2, на відповідній правовій підставі. ОСОБА_1 не доведено, яким чином йому було завдано моральної шкоди та з чого виходив позивач, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди.

При цьому судом враховано, що непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 36 218 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 3 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП не доведена є помилковим, оскільки обставини справи було встановлено у повному обсязі, на підтвердження яких було надано належні та допустимі докази. Також є помилковим висновок районного суду про те, що ОСОБА_1, не будучи власником автомобіля марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, не довів, що у результаті пошкодження вказаного автомобіля саме йому завдана майнова шкода, оскільки не враховано, що відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Крім того, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що непред'явлення позивачем вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі, оскільки наявність у відповідача договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та відсутність клопотання позивача про залучення до справи страхової компанії не має правового значення для вирішення указаного спору. ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях у зв'язку з пошкодженням його майна, зміні його звичного способу життя. З урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності та справедливості, розмір моральної шкоди, яка заподіяна позивачу неправомірними діями відповідача, визначено у 3 тис. грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи. Посилався на те, що йоговина у скоєнні ДТП належними та допустимими доказами не доведена. Позивачем не наведено, у чому саме полягають його винні дії та якимнормам закону вони не відповідають. ОСОБА_1 не довів, що саме йому завдано шкоду і він реально поніс витрати наремонт автомобіля марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази того, що під часДТП саме він на відповідній правовій підставі керував транспортних засобом марки «БМВ-650І», реєстраційний номер НОМЕР_2. ОСОБА_1 не доведено з посиланням на докази, які останній зазнав моральністраждання та чим обумовлений визначений ним розмір моральної шкоди. Зазначав, що відносно нього не було складено протокола про адміністративне правопорушення і відповідно винним його визнано не було. Крім того, висновки апеляційного суду щодо наявності договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та відсутність клопотання позивача про залучення до справи страхової компанії не має правового значення для вирішення вказаного спору є помилковими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження

у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2016 року та витребувано з Шевченківського районного суду м. Чернівці вказану цивільну справу. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 11 червня 2011 року ОСОБА_4, власником автомобіля марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, була надана довіреність ОСОБА_1 з правом користування та розпорядження указаним автомобілем, що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та тимчасовим талоном НОМЕР_3, виданим на ім'я ОСОБА_1

ОСОБА_1 є замовником проведення експертного дослідження обставин та механізму ДТП за участю автомобілів «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер

НОМЕР_1, та «БМВ 6501», реєстраційний номер НОМЕР_2, та відповідно до висновку № 50, складеного 23 листопада 2015 року експертом ОСОБА_5, з технічної точки зору в ДТП 20 жовтня 2015 року о 15 годині 10 хвилин по вул. Проспект Незалежності у м. Чернівці в діях водія автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам пункту 13.1 Правил дорожнього руху. При цьому експерт вважав технічно неспроможними пояснення ОСОБА_3 про обставини ДТП і в його діях вбачав невідповідність вимогам пунктів 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху, як такий, що мав технічну можливість уникнути ДТП.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 10 листопада 2015 року № 2940, проведеного Чернівецьким науково-дослідним центром судових експертиз, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент проведення експертизи становить 36 218 грн 19 коп. з податком на додану вартість.

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2015 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 статті 247 КпАП України, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, з відміткою про те, що постанова набирає законної сили 26 грудня 2015 року.

Також установлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником транспортного засобу «БМВ 650І», 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПКУкраїни 2004 року, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

При цьому особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (пункт 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4), якою передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Зазначені випадки мають бути підтверджені належними доказами (матеріалами кримінальної справи, якими встановлюється факт неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом; документами, що підтверджують дію непереборної сили або умисел потерпілого), про що обов'язково має бути зазначено в мотивувальній частині судового рішення.

У разі, якщо судом не отримано належних доказів на підтвердження винятків із правила, встановленого частиною другою статті 1187 ЦК України, то основним завданням суду повинно бути визначення відповідальної за шкоду особи. Вирішується це завдання шляхом витребування та дослідження належних доказів, що підтверджують правову підставу володіння джерелом підвищеної небезпеки, зокрема транспортним засобом.

Згідно з частиною четвертою статті 61 ЦПК України 2004 року постанова у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці події та чи вчинені вони цією особою. При цьому саме суд звертає увагу, щодо відповідача не було визначено відповідальність за статтею 124 КпАП України, так як остання настає лише за наявності ушкодження транспортних засобів унаслідок порушення Правил дорожнього руху. Дійсно, положення частини третьої статті 61 ЦПК України

2004 року фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Проте вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДПТ особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

ОСОБА_1 зазначено при проведенні за його замовленням експертного автотоварозначого дослідження лише ремонтної калькуляції вартості робіт на майбутнє, за цінами станом на момент складення висновку. Так, у позивача є речове право на пред'явлення позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, однак, ОСОБА_1, не будучи власником автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, не довів, що саме йому завдано шкоду і він реально поніс витрати на ремонт вказаного автомобіля.

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз'яснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Законодавцем визначено, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність, а також і те, що не є перешкодою для покладення цивільно-правової відповідальності на особу у справах, де внаслідок винних дій обох водіїв завдано шкоди їх транспортним засобам, те, що лише один із водіїв притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України. Разом з цим, у випадку встановлення вини особи у ДТП постановою про притягнення до адміністративної відповідальності ця особа не позбавлена права доводити протиправність дій інших учасників ДТП і причинний зв'язок цієї протиправності із завданою шкодою. Обов'язок доведення розміру шкоди лежить на позивачеві, а експертиза може бути призначена судом лише за заявою осіб, які беруть участь у справі. Крім наведеного, статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред'явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, оскільки у відповідачанаявний договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, однак позивачем не заявлено клопотання про залучення співвідповідачем страхової компанії. При цьому позивач не звертався до страховика відповідача та не отримував його відмови у виплаті страхового відшкодування.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної оцінки діям позивача з урахуванням вимог закону та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому дійшов неправильного висновку про те, що наявність у відповідача договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та відсутність клопотання про залучення до справи страхової компанії не має правового значення для вирішення указаного спору, оскільки такі посилання суперечать меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») щодо покладення обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір і сплачує страхові платежі.

Отже, з урахуванням положень частини другої статті 411 ЦПК України про те, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав, і тих обставин, що позовні вимоги не були пред'явленні до страхової компанії, у якій було застраховано пошкоджений автомобіль, обгрунтованими є висновки районного суду про залишення заявлених позовних вимог без задоволення.

При цьому Верховний Суд вважає передчасними висновки районного суду в частині обгрунтованості та доведеності позовних вимог щодо наявності чи відсутності вини відповідача й інших обставин, оскільки зазначені обставини підлягають встановленню з урахуванням принципу диспозитивності, за участі усіх сторін, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене рішення у справі, зокрема й прав страхової компанії, яку за законом та укладеним договором може бути покладено відповідальність відшкодування страхового відшкодування у межах заявлених вимог та страхового ліміту, й за участі осіб, які на відповідній правовій підставі управляли пошкодженим транспортним засобом на час зазначеної ДТП, оскільки у разі непокриття страховим відшкодуванням завданої шкоди, її різниця може бути покладена на винну у ДТП особу.

Оскільки зазначені передчасні висновки районного суду за наявності зазначених обставин не є вплинули на правильність рішення про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішення районного суду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2016 року скасувати, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці

від 25 липня 2016 року залишити в силі з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта