Ухвала

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 370/185/16-ц

провадження № 61-21173ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2007 року № DN81AR23880106 в розмірі 90 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що згідно з укладеним договором від 13 грудня 2007 року № DN81AR23880106 ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 73 635,28 грн з терміном повернення кредиту до 12 грудня 2014 року та сплатою за користування ним процентів, комісії, інших платежів. Відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами договору, у зв`язку з чим станом на 21 січня 2016 року в нього утворилася заборгованість на загальну суму 90 000 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 31 641,51 грн; за процентами за користування кредитом - 158,03 грн, за комісією за користування кредитом - 12 644,64 грн; за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 103 698,03 грн.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 68 619,65 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 31 641,51 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом - 12 644,64 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання - 24 333,05 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року - без змін.

21 листопада 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі становить 90 000 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн). Тому справа № 370/185/16-ц є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало тим, що судами попередніх інстанцій проігнорована усталена судова практика Верховного Суду, не взято до уваги постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики. Крім цього, справа має для банку виняткове значення, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором тягне загрозу повернення банком залучених коштів вкладникам та ставить під загрозу репутацію банку, що перешкоджає його стабільній роботі, обмежує права та порушує майнові інтереси.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать сформованій судовій практиці Верховного Суду при вирішенні спорів, що виникають з подібних правовідносин.

Доводи заявника про те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, є безпідставними, оскільки обставини, встановлені у вищевказаних справах, не є подібними обставинам у цій справі, а викладені в них висновки Верховного Суду стосуються визнання/невизнання Умов та правил банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк» частиною кредитного договору. Водночас в цій справі немає спору щодо визнання Умов та правил банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк» частиною кредитного договору. Відмова в задоволенні позову в цій справі обґрунтована судами недоведеністю банком заявлених позовних вимог, зокрема неможливістю встановити реальну суму заборгованості, оскільки вказана у наданому банком розрахунку сума не відповідає тій, яку банк просив стягнути з відповідача, тобто висновки судів зроблені на підставі з`ясування обставин справи та оцінки досліджених доказів, які з урахуванням принципу змагальності судового процесу надавалися суду учасниками справи. Крім того, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій проігнорована усталена судова практика Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначив, які саме висновки Верховного Суду були проігноровані судами.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судове рішення в цій справі перешкоджає роботі банку, обмежує його права та порушує майнові інтереси, без наведення відповідних доказів на підтвердження цих обставин не свідчать про наявність виняткового значення справи для АТ КБ «ПриватБанк».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук