Дата документу 27.11.2019 Справа № 310/1266/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 310/1266/19Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О.М. Повний текст рішення складено 16.08.2019 року
Пр. № 22-ц/807/3156/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кримської О.М.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 14), який у подальшому змінила (т.с. 1 а.с. 116-120) та в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення з роботи, поновити її на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера ДП «Бердянський морський торгівельний порт» з 21.01.2019 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.01.2019р. до 07.05.2019р. в сумі 50015,50 грн. та на момент ухвалення рішення суду про поновлення на роботі (посаді), без урахування суми податків, страхових та інших обов`язкових платежів, та моральну шкоду у сумі 76000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 17.10.2014 року вона подала заяву до адміністрації Бердянського морського торговельного порту про прийняття її на роботу виконуючої обов`язки головного бухгалтера. 20.10.2014р. відповідачем був виданий наказ № 851, відповідно до якого з 20 жовтня 2014 року вона призначається на посаду виконуючої обов`язки головного бухгалтера на період до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Але наказом № 162 від 12.07.2018р. на посаду головного бухгалтера з 25.07.2018р. була призначена ОСОБА_2 та наказом № 326 від 12.07.2018р. було зобов`язано з 19.07.2018р. по 23.07.2018р. здійснити передачу справ від неї до ОСОБА_2 . Проте з 13.07.2018р. по 22.09.2018р. вона перебувала на лікарняному; з 24.09.2018р. по 07.10.2018р. - у відпустці; з 08.10.2018р. по 19.10.2018р. - на лікарняному по догляду за дитиною; з 22.10.2018р. по 02.11.2018р. та з 05.11.2018р. по 16.11.2018р. - на лікарняному; з 19.11.2018р. по 30.11.2018р. - на лікарняному по догляду за дитиною; з 02.12.2018р. по 02.01.2019р. - у відпустці без збереження заробітна плати: з 03.01.2019р. по 18.01.2019р. - на лікарняному. Наказом № 395 від 20.07.2018р. була припинена дія попередніх наказів про призначення ОСОБА_2 на посаду головного бухгалтера та передачу їй від неї справ головного бухгалтера до її виходу з лікарняного. 21.01.2019р. наказом за № 12-ос ОСОБА_2 знову була призначена на посаду головного бухгалтера з 22.01.2019 р., а також п.2 цього наказу була скасована дія наказів по підприємству № 162 та № 326 від 12.07.2018 року. Одночасно, наказом № 13-ос від 21.01.2019р. її було звільнено з роботи виконуючої обов`язки головного бухгалтера 21.01.2019р. відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що цей наказ є незаконним, оскільки наказом від 20.10.2014р. про її призначення на посаду було покладено виконання обов`язків головного бухгалтера підприємства на період до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку. При цьому, мова йшла про передбачений п. 6.6 Статуту ДП «БМТП» порядок погодження певних посадових осіб відповідача, а саме: «Всі заступники начальника Порту, головний бухгалтер, начальник юридичної служби та особа відповідальна за ведення контрольно-ревізійної роботи призначаються на посаду начальником Порту за погодженням з Уповноваженим органом», тобто з Міністерством інфраструктури України. А наведене у наказі формулювання та характер виконуваних нею обов`язків не дають достатніх підстав ототожнювати укладений з нею за вказаним наказом трудовий договір зі строковим трудовим договором. При прийомі на роботу вона вважала, що виконує обов`язки «на період до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку», тобто що саме її кандидатура буде погоджена на цю посаду, укладаючи трудовий договір вона мала на увазі, що буде займати цю посаду як в.о. до її погодження на посаду головного бухгалтера, оскільки її освіта, кваліфікація та досвід були достатніми для призначення на цю посаду. Так, на момент призначення на цю посаду вона мала середньо-спеціальну освіту техніка-плановика та вищу базову освіту зі спеціальності бакалавра в сфері правознавства, а також мала достатній (більше 24 років) практичний досвід бухгалтерської роботи, у тому числі і на посаді головного бухгалтера, а також наказом керівника заводу «Точелектроприбор» №136 від 16.07.1979р. їй була присвоєна кваліфікація «бухгалтера». Також наказом від 23.02.2016р. № 18 «Про проведення атестації працівників керівного складу ДП «БМТП» у 2016 році було заплановано проведення атестації, відповідно до протоколу №8 від 08.04.2016р. засідання атестаційної комісії вона відповідала займаній посаді. Також листом від 05.05.2016р. №6/162 керівник ДП «БМТП» проінформував особисто начальника Управління кадрової служби Міністерства інфраструктури України про проведення на підприємстві атестації 29 посадовим особам, серед яких була і вона, на відповідність її займаній посаді головного бухгалтера. Будь-яких заперечень чи зауважень до процедури проведення вказаної атестації не надходило. Таким чином, вона була прийнята обґрунтовано, в подальшому успішно виконувала у повному обсязі покладені на неї завдання та обов`язки, рішенням атестаційної комісії була визнана такою, що відповідає займаній посаді головного бухгалтера ДП «БМТП», а тому саме її кандидатуру повинні були погодити для призначення на посаду головного бухгалтера. Крім того зазначила, що строк є істотною умовою трудового договору, відсутність строку є підставою вважати що з працівником укладено безстроковий трудовий договір, строковий договір укладається на визначений строк, а наказ від 20.10.2014р. не містить вказівку ні на календарну дату звільнення, ні на подію, яка має неминуче настати, термін у цьому наказі обумовлюється вказівкою на дію суб`єкта правовідносин, без конкретизації порядку призначення та без посилання на будь-які норми закону, статуту підприємства, положення, тощо. Отже, вона була прийнята на роботу як виконуюча обов`язки головного бухгалтера, при цьому, посада головного бухгалтера була вакантною, але питання про призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою законодавством України не врегульоване. Вважає, що це питання необхідно вирішувати з урахуванням положень Указу Президії Верховної Ради СРСР № 311-09 від 24.09.74р. «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» та роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати праці тимчасового заступництва» від 29.12.1965р. № 30/39, яке підлягає застосуванню згідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу СРСР» від 12.09.1991р. №1545-ХІІ, відповідно до яких після призначення на посаду виконуючого обов`язки головного бухгалтера працедавець у двомісячний термін повинен був погодити її кандидатуру на посаду головного бухгалтера, але цього не зробив. Двомісячний строк розгляду питання за наказом від 20.10.2014р. про її призначення на посаду головного бухгалтера сплив 20 грудня 2014 року. Не визначивши у вказаний двомісячний строк її трудовий статус відповідним документом (погодження чи непогодження), керівник підприємства. адміністрація підприємства чи уповноважений орган управління після 20 грудня 2014 року, не заперечуючи проти продовження її роботи в якості головного бухгалтера ДП "БМТП", фактично допустили її до роботи та уклали безстроковий трудовий договір із нею. Таким чином, після призначення виконуючої обов`язки головного бухгалтера вона пропрацювала на підприємстві більше 4 років, тому даний трудовий договір вже не може розглядатися як строковий, а є таким, що укладений на невизначений строк. При звільненні їй не пропонувалася інша робота, що є безумовним порушенням її прав. Крім того, продовження виконання обов`язків головного бухгалтера особою, строк виконання обов`язків якої закінчився, не тягне за собою припинення трудового договору, якщо ця особа продовжує виконувати обв`язки. При цьому, листом Міністерства інфраструктури України від 10.07.2018р. за № 7472/10/10-18 на посаду головного бухгалтера була погоджена кандидатура ОСОБА_2 , але і після такого погодження нової кандидатури на посаду головного бухгалтера вона продовжувала виконувати обов`язки головного бухгалтера підприємства, що також підтверджує, що строковий трудовий договір перетворився на безстроковий. Тому вважає, що у даному випадку був наявний саме безстроковий трудовий договір з відповідними правовими наслідками. Отже звільняти її, обґрунтовуючи це звільнення спливом строку трудового договору, не було законних підстав. Окрім того, починаючи з вересня 2017 року, через неодноразову зміну керівництва відповідача, її намагалися усіляко понудити звільнитися, створювали нестерпні умови праці, умови для звільнення, які супроводжувались провокаціями, вона перебувала у постійному емоційному перенавантаженні, під психологічним тиском, її усунули від участі у всіх комісіях, з управління порту, не запрошували на наради та здійснювали моральний тиск, щоб змусити її «піти за власним бажанням». Ці дії були предметом неодноразового розгляду у профспілковому органі, який був створений на підприємстві з метою захисту прав працівників. Також вона просила надати чергову щорічну відпустку, але її заяву відмовилися приймати, відпустку не надали, через що були порушені її права на відпочинок та вона не отримала допомоги на оздоровлення близько 14000 грн., хоча відпустка була щорічна, чергова, узгоджена за встановленим графіком. За час вимушеного прогулу відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за період з 21.01.2019 року за 67 днів з урахуванням її середньоденної заробітної плати - 746,50 грн. у сумі 50015,50 грн. (746,50 грн. х 67 робочих днів). Крім того, через незаконні дії відповідача щодо неправомірного звільнення вона зазнала значних моральних страждань, оскільки порушився її звичайний уклад життя, нормальні життєві зв`язки, тобто було грубе порушено її конституційне право на працю, вона була позбавлена робочого місця, доходів, а з ним і впевненості у майбутньому, змушена приймати додаткові заходи для підшукування роботи, працевлаштування, внаслідок чого у неї порушився сон, апетит, настрій, вона відчуває пригніченість, погіршився стан її здоров`я, оскільки вона є інвалідом ІІІ групи і такий нервовий стрес позначився і суттєво вплинув на її здоров`я, оскільки процес звільнення відбувався раптово в атмосфері напруженості, знервованості, протистояння з адміністрацією відповідача. Тепер їй потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, вона змушена тратити свій час та здоров`я для відновлення стану, що передував порушенню її трудових прав, поновлення своїх прав, звертатися за допомогою до юристів, суду, тощо. Таким чином, через порушення трудових прав вона зазнала моральну шкоду, яку оцінює у сумі 76000,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Дністрян О.М. (т.с. 1 а.с. 18).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 19) відкрито загальне позовне провадження у цій справі

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 серпня 2019 року (т.с. 1 а.с. 200-204) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 209-213) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 215).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 30 вересня 2019 року (т.с. 1 а.с. 222).

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 1 а.с. 224-225).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 226).

Відповідач ДП «Бердянський морський торговельний порт» подав до суду апеляційної інстанції відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 1 а.с. 234-248).

У судове засідання 27 листопада 2019 року повідомлена апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 232) позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Враховуючи думку представників сторін у судовому засіданні, які вважали за можливо розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності позивача та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_1 за присутністю її представника - адвоката Козак О.С. (т.с. 2 а.с. 1-2) і представника відповідача ДП «Бердянський морський торговельний порт» - Калініченка В.В. (т.с. 2 а.с. 3-4).

Відводів суддям апеляційного суду учасниками цієї справи та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 20.10.2014 року до 21.01.2019 року перебувала у трудових відносинах із ДП «Бердянський морський торговельний порт», працювала на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера. Ці обставини ніким не оспорюються та підтверджені в суді першої інстанції записами в трудовій книжці позивача (т.с. 1 а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Ст. 23 ч. 1 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Так, 20.10.2014 року наказом в.о. директора ДП «Бердянський морський торговельний порт» № 851 з 20 жовтня 2014 року призначена на посаду виконуючої обов`язки головного бухгалтера позивач ОСОБА_1 на період до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку (т.с. 1 а.с. 72, 73, 121, 151). Тобто, в момент призначення позивача виконуючою обов`язки головного бухгалтера відбулося узгодження терміну виконання обов`язків на посаді, а саме: настанням події - призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку, при цьому, факт узгодженості тимчасовості та строковості умов трудового договору в момент призначення підтверджується також і заявою ОСОБА_1 від 17.10.2014р., в якій вона просила призначити її на посаду виконуючої обов`язки головного бухгалтера (т.с. 1 а.с. 93).

Відповідно до наказу в.о. директора ДП «Бердянський морський торговельний порт» № 12-ос від 21.01.2019 року на посаду головного бухгалтера призначена з 22 січня 2019 року ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 78).

Згідно із наказом в.о. директора ДП «Бердянський морський торговельний порт» № 13-ос від 21.01.2019 року було звільнено 21 січня 2019 року ОСОБА_1 - виконуючу обов`язки головного бухгалтера відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (т.с. 1 а.с. 80).

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.2 і 3 ст.23) такого договору крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Оскільки, фактично настала підстава для закінчення строкового трудового договору з ОСОБА_1 , а саме, призначення на посаду головного бухгалтера ДП «Бердянський морський торговельний порт» ОСОБА_2, то відповідачем було обґрунтовано прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади в порядку передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що фактично відповідачем з ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір без зазначення конкретної дати звільнення, але в розумінні, що її перебування на посаді виконуючої обов`язки головного бухгалтера є тимчасовим, а саме: до призначення головного бухгалтера в установленому законодавством порядку.

При вищевикладених обставинах, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача з займаної посади відбулося за наявності відповідних підстав, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення (первинна позовна вимога) не може бути задоволена, а також не можуть бути задоволені й позовні вимоги про її поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від первинної позовної вимоги, обґрунтованість якої не встановлена.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Безпідставним у цій справі є посилання позивача ОСОБА_1 в її апеляційній скарзі на ст. 23 ч. 1 п. 2 КЗпП України та безстроковість її трудового договору з відповідачем.

Указ Президії Верховної Ради СРСР № 311-09 від 24.09.1974 року, на якій позивач посилалась у своїй апеляційній скарзі та який тлумачив стару редакцію КЗпП України, зокрема ст. 23, яка в подальшому була змінена, у тому числі станом на час прийняття на роботу та звільнення з роботи позивача відповідачем, тому не підлягав застосуванню судом першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 3 ч. 1 ЦПК України суд першої інстанції мав керуватись та правильно керувався КЗпП України в редакції, яка була чинною на час прийняття на роботу та звільнення з роботи позивача відповідачем (2014-2019 роки).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторонами було погоджено строк призначення ОСОБА_5 виконуючою обов`язки головного бухгалтера: на зворотній сторінці наказу № 851 від 20.10.2014 року (т.с. 1 а.с.73) зазначено: «Згоден прийняти на роботу за професією в.о. головного бухгалтера, на період до призначення головного бухгалтера в установленому законом порядку» «З умовами - роботи згодна ОСОБА_1 », підпис останньої.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч, 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню всіх обставин цієї справи, у тому числі допитував свідків ОСОБА_6 (начальника відділу праці та заробітної плати відповідача) та ОСОБА_7 (інспектора по кадрам відповідача), які у тому числі додатково у суді першої інстанції підтвердили факт прийняття позивача на роботу на строк - до призначення на посаду головного бухгалтера, направляти в міністерство кандидатуру позивача для призначення на посаду головного бухгалтера відповідач не міг і не направляв взагалі, оскільки у позивача не було відповідної освіти, про це було достовірно відомо обом сторонам, вона могла працювати роками на цій посаді, поки не було призначено відповідачем головного бухгалтера ОСОБА_2 21.01.2019 року в установленому законом порядку за погодженням із міністерством, ніяких дописок у наказі позивача про прийняття на роботу (а.с.72-73) не було.

Виписка з наказу № 851 від 20.10.2014 року, на яку посилається позивач у цій справі, яка видавалась відділом кадрів для ведення обліку робочого часу та заробітної плати (в верхньому правому куті виписки міститься запис бух-рия каб. № 5 - розрахункова група бухгалтерії) могла не містити змісту всього наказу, а лише частину інформації, яка була потрібна для досягнення мети, з якою остання видавалась (нарахування та виплата заробітної плати позивачеві тощо).

В силу вимог ст. 23 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній на час прийняття позивача на роботу відповідачем у 2014 році, строк дії договору встановлюється за погодженням сторін і може визначатись у тому числі часом настання події (у даному випадку - призначення головного бухгалтера в установленому законом порядку).

Матеріали цієї справи не містять належних допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не погоджувалась із вищезазначеним наказом про прийняття її на роботу відповідачем на вищезазначених умовах, що вона оскаржувала вищезазначений наказ відповідача про прийняття її на роботу та що останній був визнаний за будь-яким рішенням будь-якого суду в будь-якій іншій справі незаконним чи скасований.

Тому, суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності вищезазначеного наказу відповідача про прийняття на роботу позивача.

ОСОБА_1 була звільнена відповідачем з дотриманням вимог закону - в останній день строку дії договору 21.01.2019 року.

ОСОБА_1 ухилялась від передачі справ головного бухгалтера на виконання наказу відповідача № 326 від 12.07.2018 року 7 (сім) місяців (майже безперервно перебувала на лікарняних, у відпустці тощо з 24.09.2018 року по 18.01.2019 року), у зв`язку із чим, враховуючи інтереси підприємства, головний бухгалтер ОСОБА_2 була прийнята на роботу відповідачем наказом від 21.01.2019 року з 22.01.2019 року (т.с. 1 а.с. 78), а ОСОБА_1 звільнена наказом від 21.01.2019 року з 21.01.2019 року (т.с. 1 а.с. 80).

При цьому, не має значення, що кандидатура бухгалтера ОСОБА_2 була погоджена міністерством раніше. Оскільки, погодження кандидатури головного бухгалтера є лише складовою частиною процедури прийняття на роботу до відповідача головного бухгалтера в установленому законом порядку. Про остаточний факт прийняття ОСОБА_2 на роботу головного бухгалтера в установленому законом порядку свідчить саме вищезазначений наказ відповідача від 21.01.2019 року.

Відповідач мав право змінювати, скасовувати свої накази відносно своїх працівників, оскільки це є його виключною компетенцію. Інші накази відповідача, окрім наказу про звільнення позивача від 21.01.2019 року (т.с. 1 а.с. 120), не були предметом спору у цій справі, а тому судом першої інстанції законність цих наказів не була предметом дослідження у цій справі, суд першої інстанції мав виходити із правомірності останніх.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача (про визнання незаконним та скасування наказу відповідача про звільнення позивача), похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі (про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди) також не підлягали задоволенню.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Будь-які описки в рішенні суду першої інстанції у цій справі, що оскаржується, також не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ДП «Бердянський морський торговельний порт» будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 02.12.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кримська О.М.