Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 522/5471/18

провадження № 61-48199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 липня 2007 року, ОСОБА_6 спірну земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_5

На підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2009 року, вказану земельну ділянку ОСОБА_5 відчужено на користь громадянки ОСОБА_4

Прокурор зазначав, що власником спірної земельної ділянки, у тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності в межах населених пунктів, та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачу, у зв'язку з чим вважав, що з комунальної власності територіальної громади м. Одеси безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка, яка в даному випадку підлягає витребування із чужого незаконного володіння на користь Одеської міської рада, з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підставі вказаного, заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради просив суд витребувати у ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 999,73 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямПриморського районного суду міста Одеси від 12 червня 2018 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано в ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 999,73 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Одеська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірної земельної ділянки. Таким чином земельна ділянка вибула з власності Одеської міської ради поза її волею. На підставі пункті 3 чистини першої статті 388 ЦК України земельна ділянка повинна бути повернута власнику.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 червня 2018 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2018 року, якою накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Кордонний, 22-А, загальною площею 999,73 кв.м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив із тих підстав, що постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року у справі № 2а-1425/07, за якою за ОСОБА_6 визнано право власності на спірну земельну ділянку, не скасовано, укладені правочини недійсними не визнано. Таким чином, ОСОБА_4 вважається такою, що правомірно набула право власності на спірну земельну ділянку і правових підстав для застосування правового механізму, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 червня 2018 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою норми Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Конституції України, ЦК України. Окрім цього, враховуючи норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прокурор вважає, що власником спірної земельної ділянки, у тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та яка у межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідача.

Оскільки Одеська міська рада, як самостійна юридична особа, не приймала участі у розгляді справи № 2а-1425/07, а Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради є окремою юридичною особою, наявність постанови Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року у справі № 2а-1425/07 не перешкоджає Одеській міській раді витребувати спірну земельну ділянку з володіння власника ОСОБА_4, у тому числі з володіння добросовісного набувача без оспорення договорів купівлі-продажу.

Також заявник вказує на те, що відповідачем не у повному розмірі сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 522/5471/18 за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У січні 2019 року до суду від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що ОСОБА_6, як перший набувач права власності на спірну земельну ділянку, правомірно набула права власності на підставі чинного та не скасованого судового рішення, а саме постанови Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року у справі № 2а-1425/07, яке в силу приписів статті 129 Конституції України є обов'язковим до виконання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року у справі № 2а-1425/07 за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва, зобов'язано Одеське міське управління земельних ресурсів Держкомзему України та Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку, у відповідності до розробленого ліцензованою підрядною організацією, ТОВ «Геоконсалтинг», технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, у якому визначена ця земельна ділянка.

На підставі вказаної постанови суду ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, реєстраційний номер 53 від 04 липня 2007 року.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26 липня 2007 року вказану земельну ділянку ОСОБА_6 відчужено на користь ОСОБА_5 та видано державний акт НОМЕР_2, реєстраційний номер 71 від 03 вересня 2007 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 118714043 від 28 березня 2018 року вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2009 року спірну земельну ділянку ОСОБА_5 відчужено на користь громадянки ОСОБА_4.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційна скарга заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною другою статті 78 ЗК України та статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 153 ЗК України зазначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший Протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого Протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Доводи касаційної скарги щодо незаконного вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності, якою уповноважена розпоряджатися Одеська міська рада, є безпідставними, оскільки судами було встановлено, а також з матеріалів цивільної справи вбачається, що постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2007 року у справі № 2а-1425/07, на підставі якої визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва, не скасовано, а тому посилання прокурора на те, що таке рішення суду є незаконним суперечить нормам ЦПК України

Апеляційним судом правильно зроблено висновок про відсутність правових підстав для застосування судом правового механізму, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України. При цьому апеляційний суд вірно послався на численні й незмінні постанови Верховного Суду України, зі змісту яких вбачається, що майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею у разі скасування судового рішення, на підставі якого особа набула право власності на майно.

Доводи касаційної скарги, що Одеська міська рада не мала можливості дізнатися про порушення своїх прав та не приймала будь-яких рішень на відчуження оспорюваного нерухомого майна не впливають на правильність постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І.Гулько

Ю. В.Черняк