Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 545/1939/16-ц

провадження № 61-30057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року у складі судді Путрі О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Кузнєцової О. Ю., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що з 07 червня 2006 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2016 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_9, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач залишив сім'ю, проживає окремо, участі у вихованні дитини не бере, матеріально її не забезпечує. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки в частці від усіх його заробітків (доходів), а також понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 6 500 грн.

Відповідач позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_9, однак в розмірі 1/6 частини від його заробітку. Пояснив, що на його утриманні перебуває повнолітня дочка від іншого шлюбу - ОСОБА_6, яка навчається на першому курсі денного відділення Харківського Національного економічного університету.

Від третьої особи ОСОБА_6 до суду надійшла заява, в якій вона зазначила, що навчається на першому курсі денного відділення Харківського Національного економічного університету імені Семена Кузнеця, перебуває на утриманні відповідача, який надає їй матеріальну допомогу в розмірі 1/6 частини від своїх доходів.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року позов задоволено частково. Присуджено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітків (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27 квітня 2016 року і до досягнення дочкою повноліття. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3 441,54 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 частково доведено заявлені вимоги.Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище сторін, перебування на утриманні ОСОБА_5 повнолітньої дочки від іншого шлюбу, яка продовжує навчання, а також інші обставини, що мають істотне значення. Взявши до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, участь особи, яка надавала правову допомогу в судових засіданнях та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Суди безпідставно зменшили розмір аліментів на утримання спільної дитини сторін до 1/6 частки доходів ОСОБА_5, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження факту утримання ним старшої дочки від іншого шлюбу.Також суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 545/1939/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Судами встановлено, що з 07 червня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2016 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_9, яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідач має від попереднього шлюбу доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення повноліття якої він сплачував аліменти за рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 09 липня 2004 року.

ОСОБА_5 продовжує надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці ОСОБА_6, яка є студенткою денного відділення Харківського Національного економічного університету імені Семена Кузнеця, у добровільному порядку.

Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Професійна Оцінка» від 07 листопада 2016 року № ПО-00000011 підтверджується, що з 04 травня 2016 року відповідач працює в цьому товаристві на посаді фахівця з питань моніторингу, його дохід за період з травня по жовтень 2016 року (за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб) складає 3 251 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі).

Згідно з частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання доньки, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд. Так як відповідач працевлаштований і має стабільний дохід, суд обґрунтовано стягнув з нього аліменти у частці від його доходу.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дав належну правову оцінку обставинам справи, обґрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліменти в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) батька.

При визначенні розміру аліментів місцевим судом було враховано стан здоров'я дитини, її вік і матеріальне становище, а також стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, який має на утриманні повнолітню дочку від іншого шлюбу, яка продовжує навчання.

Відсутність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дочку від іншого шлюбу, яка продовжує навчання, не спростовує факту утримання ним дитини, оскільки судами встановлено, що батько надає їй матеріальну допомогу у добровільному порядку, тобто між ними відсутній спір, у зв'язку з чим звернення до суду з відповідним позовом не є необхідним. Тому доводи касаційної скарги в частині визначення розміру аліментів не заслуговують на увагу.

Аргументи скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, є неспроможними, оскільки відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони незалежно від причин її неявки в судове засідання. Подаючи клопотання про перенесення розгляду справи, ОСОБА_7 не надала доказів на підтвердження зазначених у ньому обставин, а тому апеляційний суд правильно визнав причини її неявки в судове засідання неповажними і розглянув справу за її відсутності. Відкладення розгляду справи у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду, є правом, а не обов'язком суду. Крім цього, саме представником позивача була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Тому представник повинна була вказати в цій скарзі, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, а також зазначити нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які, на її думку, підлягають дослідженню чи оцінці.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо розміру стягнутих місцевим судом витрат на правову допомогу, оскільки суд достатньо повно мотивував свої висновки з цього питання, врахував характер спірних правовідносин, складність справи, участь особи, яка надавала правову допомогу, в судових засіданнях та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Судом взято до уваги вимоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на час виникнення спірних правовідносин, та частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року, згідно з якою, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов