Провадження № 2/522/499/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

12 березня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря - Полегенького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, визнання права власності, витребування з чужого володіння та усунення перешкод у користування майном,-

В С Т А Н О В И В:

22.09.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, визнання права власності, витребування з чужого володіння та усунення перешкод у користування майном.

04.10.2017р. було відкрито провадження по справі, вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв.м., витребувано докази.

На підставі наказу керівника апарату суду від 08.12.2017 року № 219/а, про передачу нерозглянутих справ, автоматичним перерозподілом вказана цивільна справа передана судді Науменко А.В. для розгляду по суді.

05.02.2018р. справа була прийнята суддею Науменко А.В. та призначена до розгляду.

15.03.2018р. провадження по справі було зупинено до розгляду цивільної справи № 522/626/18, а також до розгляду цивільної справи № 2-13269/10.

02.11.2018р. провадження по справі було поновлено у зв`язку із набранням чинності судових рішень по судовим справам № 522/626/18 та № 2-13269/10 та призначено справу до розгляду.

У судове засідання з`явились представники ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_3 Надали суду відзив на позов, та додаткові пояснення по справі, вважали позов безпідставним, та просили суд відмовити у його задоволені.

Інші сторони справи про час та місце судового засіданні проінформовані належним чином, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли.

Суд визнав неявку позивача та його представника без поважних причин та керуючись ч.1 ст. 233 ЦПК України продовжив розгляд справи за наявними матеріалами, тому як неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд дослідив матеріали справи та встановив наступні обставини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та ТОВ «Прогрес Інвест» був укладений договір про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. згідно якого, ТОВ «Прогрес Інвест» зобов`язався передати у власність Позивача безумовне майнове право на квартиру будівельний номер НОМЕР_2 розрахунковою площею 106,38 кв.м . розташовану на 11 поверсі житлового будинку № 1 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою АДРЕСА_4. А Позивач зобов`язався прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього інвестицію на користь ТОВ «Прогрес Інвест».

11.05.2009р. між ТОВ «Прогрес Інвест» та ТОВ «Добробуд ЛТД» уклали додаткову угоду до договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р., згідно якої ТОВ «Добробуд ЛТД» взяв на себе зобов`язання ТОВ «Прогрес Інвест» за договором.

01.09.2010 року Позивач отримав пропозицію укладення угоди у вигляді договору про внесення змін до договору про інвестування від 27.04.2006 року №Г1/И-47, який фактично збільшує площу новозбудованої квартири та збільшує ціну договору, що не влаштувало Позивача. За своїм правовим змістом Договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до Цивільного кодексу України.

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на майнові права на новозбудоване майно - квартиру будівельний номер НОМЕР_2 розрахунковою площею 106,38 кв.м. розташовану на 11 поверсі житлового будинку № 1 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою АДРЕСА_4. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» передати новозбудоване майно - квартиру будівельний номер НОМЕР_2 розрахунковою площею 106,38 кв . м. розташовану на 11 поверсі житлового будинку № 1 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою АДРЕСА_4 після здавання об`єкту в експлуатацію. (справа №2-13269/10)

09.10.2018р. Апеляційним судом Одеської області було прийнято постанову, якою заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД» про визнання права власності на майнові права на новозбудоване майно - залишено без задоволення.

12 січня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Інвест-Прогрес», за участю третьої особи ТОВ «Добробуд ЛТД» про визнання недійсним договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р.

01.03.2018р. позов було задоволено повністю. 05.07.2018р. Апеляційним судом Одеської області було залишено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2018р. по справі 522/626/18 без змін, апеляцію ОСОБА_1 без задоволення.

Зазначеними рішеннями встановлені наступні обставини:

-ТОВ «Інвест-Прогрес» не мало право відчужувати майнові права щодо багатоповерхового жилого комплексу за адресою: АДРЕСА_4 , тобто не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006 року, зазначена обставина є підставою для визнання договору недійсним;

- договір про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006 року є змішаним договором за своєю суттю і на нього розповсюджуються не лише норми Цивільного кодексу України, а й норми Закону України «Про інвестиційну діяльність», це також зазначено в самому договорі;

- виходячи з тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України і іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України. За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу;

- відповідно до ч.3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», «об`єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об`єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об`єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості»;

- врегулювання нормами Закону України «Про інвестиційну діяльність» правовідносин щодо купівлі-продажу майнових прав на незавершене будівництво підтверджується численною судовою практикою, зокрема постановами Верховного суду України по справах №6-265цс16, №6-1920цс15, №6-1111 цс 16, №6-244цс14, де були застосовані норми зазначеного Закону при вирішені справ.

- представником ОСОБА_1 в судовому засіданні 28.02.2018 року було заявлено щодо відсутності в ОСОБА_1 оригіналу Угоди від 11.05.2009 року між ТОВ «Інвест-Прогрес», ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_1 щодо заміни сторони в договорі про інвестування від 14.12.2010 року і неможливості дослідження оригіналу. Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» заявив що зазначена угода не укладалась. В матеріалах справи відсутня копія зазначеної Угоди . Відповідно до наведених обставин в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо заміни сторони в договорі про інвестування між зазначеними особами і виникнення прав і обов`язків у ТОВ «Добробуд ЛТД» за оскаржуваним договором.

- виходячи з договору № 2/ЧП-Гаг5/1 про інвестування від 03.05.2006 року, ТОВ «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» набуло права Інвестора ніяк не раніше 03.05.2006 року.

- договір № Г1/И-47 від 27.04.2006 року між ТОВ «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 укладено 27.04.2006 року, тобто до набуття чинності договору про інвестування укладеного між ТОВ «ПРОГРЕСБУД» та ТОВ «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» і зі змісту укладеного договору не вбачається, на якій підставі ТОВ «Інвест-Прогрес» мало право, розпоряджатись майновими правами на квартиру з будівельним номером НОМЕР_2 розрахунковою площею 106,38 кв.м. розташовану на 11 поверсі житлового будинку № 1 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою АДРЕСА_4.

Вказані рішення встановлюють преюдицію фактів, з огляду на положення ч.4 ст. 82 ЦПК України . тобто встановлюють обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерела права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу геs judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Судом також встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 01 грудня 2005 року Одеська міська рада передала ТОВ «Добробут ЛТД» земельні ділянки загальною площею 14854 кв. м. для подальшого проектування та будівництва багатоповерхового жилого комплексу з вбудованими приміщеннями обслуговування та підземним паркінгом та благоустрою території з організацією вуличного проїзду. Вказані земельні ділянки передані орендарю за актом прийому-передачі від 01 грудня 2005 року, який є невід`ємною частиною договору оренди.

Рішенням Одеської міської ради від 21.06.2012 року №274 було продовжено дозвіл ТОВ «Добробуд ЛТД» на будівництво багатоповерхового жилого комплексу за адресою: АДРЕСА_4, та внесені зміни до договору оренди земельної ділянки та договору пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, укладених між Одеською міською радою та її виконавчим комітетом та ТОВ «Добробут ЛТД». 01 липня 2011 року Інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області ТОВ «Добробуд ЛТД» надано дозвіл на виконання будівельних робіт №ОД9 з будівництва 22-х поверхових житлових будинків АДРЕСА_4. 01 квітня 2014 року ТОВ «Добробуд ЛТД» отримало Сертифікат про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації за адресою: АДРЕСА_4, серія НОМЕР_1 .

Суд також зазначає, що обраний спосіб захисту Позивачем є неналежним.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі - Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора - за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі - Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту в експлуатацію визначено зазначеними нормами.

Беручі до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірні квартири не набуте, його вимоги про визнання його власником квартир не ґрунтуються на законі.

Зазначена правова позиція також підтверджується судовою практикою Верховного суду України, а саме Постановою від 18.02.2015р. по справі №6-244цс14.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Часто позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на об`єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування.

Також має місце пред`явлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть.

Зазначена правова позиція міститься в Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України.

З огляду на те, що Позивач не є і не був власником квартири на яку просить визнати право власності, Позивач не може звертатися із позовом з такими вимогами.

Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Слід звернути увагу на неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Зазначена правова позиція міститься в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. (п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав)

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав)

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України)

Як вже зазначалось вище, судом було встановлено, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування), якими наділена квартира із будівельним номером НОМЕР_2 визначена договором про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р., не відповідають індивідуальним ознакам притаманним квартирі НОМЕР_3.

З огляду на те, що договір про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. визнано недійсним, відсутний в ОСОБА_1 оригінал Угоди від 11.05.2009 року між ТОВ «Інвест-Прогрес», ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_1 , заочне рішення від 14.12.2010р. по справі №2-13269/10 було скасовано, а в позові відмовлено, матеріали справи та позовна заява не містять інших доказів та підстав в підтвердження викладених позовних вимог, позовна заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння, шляхом зобов`язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складений 22 березня 2019 року.

Суддя А.В. Науменко

12.03.19