Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 306/2027/15-ц

провадження № 61-25793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року у складі судді Василихи Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у 2006 році вона познайомилася з громадянином Німеччини ОСОБА_5 та з вересня 2006 року почала проживати з ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7, батьками якого відповідно до виписки з книги реєстрації народжень є вона та ОСОБА_5. За час спільного проживання сторонами було придбано зокрема дві земельні ділянки по АДРЕСА_3, а також трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності на це нерухоме майно було оформлено на ім'я ОСОБА_5. До народження дитини близько 5 років вона віддавала власні кошти відповідачу на ремонтні роботи у вказаній квартирі.

Оскільки об'єкти права спільної сумісної власності є об'єктами нерухомого майна, яке не може бути поділено у натурі без втрати його цільового призначення, а спільне користування ним через неприязні стосунки сторін є неможливим, тому просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з вересня 2006 року по вересень 2014 року, поділити спільно нажите на території України ОСОБА_5 та ОСОБА_4 майно, а саме: визнати за ОСОБА_4 право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3, а за ОСОБА_5 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела наявності у сторін спільного господарства та єдиного бюджету, а також усталених відносин, що притаманні подружжю, а сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на спірне нерухоме майно.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела, що після розірвання свого шлюбу у 2008 році вона разом із відповідачем за спільні чи її власні кошти придбали спірне нерухоме майно, а народження у них спільної дитини, участь у вихованні якої брав відповідач, а також спільне проведення вільного часу, відпусток та сімейних свят не свідчить, що між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про часткове задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони по справі спільно: проживали, виконували взаємні права та обов'язки притаманні подружжю, проводили відпочинок, виховували дитину, придбавали спірне нерухоме майно, зокрема і спірну квартиру, де проживають батьки ОСОБА_4 Суд апеляційної інстанції не дав оцінки борговій розписці про отримання ОСОБА_4 у позику грошових коштів для купівлі спірної квартири.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду, а ухвалою від 04 березня 2019 року призначена до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 із 20 вересня 2006 року по 01 жовтня 2014 року проживала у Німеччині за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою з 23 березня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син - ОСОБА_7, у свідоцтві про народження якого батьками зазначені сторони у справі і відносно способів та порядку виховання якого між сторонами тривають судові спори.

За час спільного проживання, 19 травня 2008 року та 09 червня 2009 року, на ім'я ОСОБА_5 було придбано дві земельні ділянки по АДРЕСА_3 (а.с.103, 104).

Право власності на це нерухоме майно було оформлено на ім'я ОСОБА_5.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2013 року ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_8, продала ОСОБА_5 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.31).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає з таких підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона з вересня 2006 року по вересень 2014 року проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому майно у вигляді двох земельних ділянок та квартири, придбане у цей період, є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5.

Заперечуючи проти позову, відповідач визнавав наявність між сторонами у вказаний період «стосунків схожих на подружні» та не заперечував свого батьківства щодо ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши факт реєстрації сторін за однією адресою, народження у них спільної дитини, участь у вихованні якої брав відповідач, а також підтверджене показаннями свідків та фотокартками спільне проведення вільного часу, відпусток та сімейних свят, дійшов передчасного висновку, що вказані факти не свідчать, що між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установивши, що на підставі показань свідків та фотокарток ті обставини, що у вказаний позивачем період сторони проживали разом, були зареєстровані за однією адресою, у них народилась дитина, участь у вихованні якої брав відповідач, який неодноразово визнавав наявність між сторонами стосунків, схожих на подружні (а.с. 90, 213-217), а також спільно проводили вільний час, відпустки та сімейні свята, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність у сторін усталених відносин, що притаманні подружжю та необґрунтовано відмовив у поділі спірного нерухомого майна, не врахувавши, що відповідач, не заперечуючи вказані вище факти, не спростував презумпцію спільності права власності сторін на майно, придбане в період таких стосунків між сторонами.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.

Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін, зокрема і визнання відповідачем факту наявності з позивачем стосунків, схожих на подружні (а.с. 90, 213-217), й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, зокрема показанням свідків (а.с. 109, 121, 171), наявності спільної дитини і судового спору щодо місця її проживання (а.с. 233), не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта