ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7825/19 Справа № 202/5200/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерному товариству комерційний банк Приватбанк,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерному товариству комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 , про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ПАТ КБ Приватбанк звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , про виселення (а.с. 2-3).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало у власність квартиру загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 24.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1778. Позивач зазначив, що після отримання права власності на вказану квартиру позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідача, що порушує право Банку вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном.

Просив суд виселити відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 164-165/.

АТ КБ Приватбанк з вказаним рішенням суду не погодилось та подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 167-169/.

ОСОБА_1 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № DND0GA00000073, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 39371,50 доларів США зі сплатою 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між сторонами був укладений іпотечний договір від 24.04.2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34-51).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, Банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24.04.2008 року.

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. було прийнято рішення № 32862062 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» та зроблено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17965015 (а.с. 4).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2017 року скасовано, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартири АДРЕСА_2 , вчинене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною; скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17965015 від 08.12.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» та припинено право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 120-121).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що квартира за адресою : АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , була придбана відповідачем не за рахунок кредитних коштів, а передавалась в іпотеку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, її виселення без надання іншого житлового приміщення неможливо. А також, виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не є власником спірної квартири на час розгляду справи, оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 року запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду виходячи з наступного.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Згідно зі ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц прийшла до висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що законних та обгрунтованих підстав для задоволення заявлених позовних вимог не має.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги стосовно того, що в ході судового розгляду не було встановлено наявність іншого майна у відповідача, а також не з`ясовано до чиєї компетенції належить право надати житло у разі виселення відповідача не беруться колегією суддів до уваги, оскільки це не має правового значення у вирішенні даного спору.

Доводи скарги стосовно того, що в ході судового розгляду не було встановлено чи належить відповідач до категорії таких громадян, яким при винесенні обов`язково повинно надане інше жиле приміщення, колегією суддів не береться до уваги, оскільки, судом було встановлено, що передана в іпотеку квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, що підтверджується матеріалами справи. Заявником не надано будь-яких доказів які б це спростовували.

Доводи скарги стосовно того, що питання щодо скасування запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру на теперішній час розглядається Верховним судом та по суті ще не вирішено, тому вважає, що висновок суду про те, що АТ КБ Приватбанк не є власником спірної квартири на час розгляду справи є передчасним, колегія суддів вважає безпідставними та хибними, оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 року визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартири АДРЕСА_2 , вчинене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною; скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17965015 від 08.12.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» та припинено право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_2 . Дана постанова набрала законної сили 17.05.2018 року.

Крім того, як видно з ухвали Верховного суду від 11.07.2018 року про відкриття касаційного провадження у справі, у задоволенні клопотання про зупинення виконання вищевказаної постанови відмовлено, оскільки заявник не зазначив жодних обгрунтованих підстав зупинення дії оскаржуваного рішення або його виконання.

Таким чином, відкриття касаційного провадження не скасовує законну силу постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 року, а тому відсутні підстави вважати, що на час розгляду даної справи АТ КБ Приватбанк є власником спірної квартири.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Тому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерному товариству комерційний банк Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров