печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2019 року Печерський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді: Матійчук Г.О.,
секретаря: Саницької Б.В,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Київський завод «РАДАР», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок заробітної плати, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернуся до суду з вказаним позовом до ПАТ Київський завод «РАДАР», третя особа: ГУ ПФУ в м. Києві про перерахунок заробітної плати, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.
В позові просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивачу за роботу на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з урахуванням надурочних годин, роботи в вихідні і святкові дні грошові винагороди за період з 29 квітня 1986 року по 30 квітня 1986 року та з 01 травня 1986 року по 15 травня 1986 року у розмірі 1 321,08 крб. та внести належні зміни та доповнення до особистого рахунку і видати позивачу відповідну довідку для подачі її до Пенсійного фонду, стягнути суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 283,75 грн., суму у розмірі 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вказані вимоги позивач обґрунтував тим, що у зазначений період позивач приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС про що військовою частиною № НОМЕР_1 йому було видано відповідна довідка, а з 1993 року позивач вийшов на пенсію по інвалідності ІІ групи від захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків на ЧАЕС. Відповідні документи були подані до управління соціального захисту населення Московського району міста Києва (управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі (Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві) де і на даний час перебуває на обліку та одержує пенсію, як інвалід ІІІ групи від захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків на ЧАЕС.
Під час відрядження у зону ЧАЕС позивач виконував необхідні та термінові роботи, внаслідок чого втратив працездатність та є інвалідом ІІ групи. Відповідачем було надано позивачу довідку про заробітну плату за роботу в зоні відчуження, в якій зазначено, що за період з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986 року позивачу була нарахована заробітна плата в загальному розмірі 1 321,08 крб.
Однак, позивач вважає, що розрахунок із ним проведено невірно, оскільки, розмір його пенсії, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України № 1210 від 23 листопада 2011 року «Про підвищення рівнів соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно єдиної методики нового порядку нарахування пенсії зазначеній категорії громадян, має бути нарахована із фактичного заробітку за роботу в зоні ЧАЕС, по ІІ групі інвалідності при втраті працездатності 60 % з 12 червня 2018 року не менше 9 213,30 грн., однак позивач отримує 3 702,10 грн.

12 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку заробітної плати за спірний період та видачу йому відповідної довідки, однак, відповідачем 26 червня 2018 року листом за № 754 було відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку заробітної плати та видачі довідки про такий перерахунок.
Ухвалою суду від 23.11.2018 року відкрито провадження у справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України суд вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Сторони у встановлений законом строк не подали відзив на позовну заяву.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, має ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безстроково, що підтверджується копіями відповідного посвідчення.
У 1986 році позивач, в спірний період знаходячись на спеціальних військових зборах був призваний до участі в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, де виконував спеціальні роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії, у період з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986 .
Згідно довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження ЧАЄС, виданої позивачеві було здійснено перерахунок заробітної плати за роботу в населених пунктах зони відчуження ЧАЕС, з 29 квітня 1986 року по 15 травня 1986 року по місцю роботи Завод «Радар» .
Не погодившись із наданою довідкою, як вказує у позові позивач він 12 червня 2018 року звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку заробітної плати за період ліквідації аварії на ЧАЕС, у відповідності до постанови КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦРПС за № 524-156 від 07 травня 1986 року, постанови Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням, Секретаріату ВЦРПС за № 153/10-43 від 07 травня 1986 року (збільшити тарифну ставку на 100 %), розпорядженням РМ СРСР № 964 рс від 17 травня 1986 року (оплату праці у 4-х кратному розмірі), постановою РМ СРСР і ВЦРПС за № 665-195 від 05 червня 1986 року та постановою РМ УРСР і ЦРРПС за № 207-7 від 10 червня 1986 року (оплата праці у вихідні та святкові дні провести у 2-х кратному розмірі) та видати відповідну довідку.
За результатом розгляду вказаної вище заяви, відповідач 26 червня 2018 року за № 754 надав відповідь, що у нього відсутні підстави для перерахунку заробітної плати позивачу, адже всі належні довідки були надані йому при оформленні пенсії згідно архівних даних, а нарахування та перерахунок проводився органами Пенсійного фонду України відповідно до 55-59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і перерахування з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

Положеннями статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII визначено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).

Згідно з пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією.

Тобто, відповідач має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахунковому листі позивача за відповідний період.

Міністерства праці України, Міністерства України у справах захисту населення від наслідків аварії на ЧАЕС та Міністерства фінансів України від 29 жовтня 1992 року № 09-3751 було роз`яснено, що вирішення грошових вимог осіб, які в 1986 - 1987 роках брали участь у роботах щодо ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження та їм не була нарахована підвищена заробітна плата за основним місцем роботи відповідно до встановлених розмірів, повинно проводитись згідно із чинним законодавством України. Після аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативних матеріалів: постанови РМ СРСР від 07 травня 1986 року № 524-156, Секретаріату ВЦРПС за № 153/10-43 від 07 травня 1986 року та РМ УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7, та ін.

У вищеназваних нормативно-правових актах йдеться про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється як на військовослужбовців, так військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Оплата праці робітників і службовців, відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори, за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, відповідно до абз. 4 п. п. 1 п. 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207/7, провадилась у III, II, I зонах небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та 2-кратному розмірі (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи. Якщо відрядженим особам за основним місцем роботи зберігали грошове забезпечення, то показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.
Відповідно до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7).
Міністерством праці та соціальної політики України від 13 квітня 2001 року № 03-3/1652-018-12 роз`яснено, що відповідно до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 153/10-43 премія за роботу працівника в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Якщо до призову на військові збори премія працівнику нараховувалась систематично, за період виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС в зоні відчуження, премія також повинна була бути нарахована в тих же розмірах, як і працівникам підприємства, які не приймали участь в ліквідації аварії на ЧАЕС, тобто у відповідності з діючим положенням про преміювання. Якщо в зазначене положення своєчасно внесені зміни у відповідності з підпунктом 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 щодо підвищення граничного розміру премій до 60% тарифної ставки (окладу) на місяць, премія призваному на військові збори за період виконання робіт у зоні ЧАЕС повинна була бути нарахована в зазначених розмірах. Вирішуючи даний спір суд виходить із того, що ні позивачем ні його представником суду не було надано жодного належного доказу (Положення про преміювання із змінами, накази про преміювання, будь-які інші первинні документи) про преміювання за місцем роботи позивача, а тому, підстави для зобов`язань відповідача здійснити відповідний перерахунок з урахуванням 60% премії у суду відсутні.
Абзацом першим пункту першого постанови ЦК КПРС від 07 травня 1986 року № 524-156 та постанови Ради Міністрів України від 08 травня 1986 року № 168-5 установлено надати право керівникам підприємств і організацій проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах щодо ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за підвищеними до 100 % тарифними ставками (відрядними розцінками) та посадовими окладами. Однак, відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР № 199-рс від 27 квітня 1988 року абзац перший пункту першого постанови ЦК КПРС № 524-156 від 07 травня 1986 року втратив чинність.

В той же час, розпорядженням Ради Міністрів СРСР № 964-рс від 17 травня 1986 року були встановлені зони небезпеки, де оплата праці робітників підприємств, установ і організацій, розташованих в межах 30-кіометрової зони ЧАЕС, розподілена на III, II, I зони небезпеки, проводиться, відповідно в 5-, 4- 3- кратному розмірі тарифних ставок.

Ради міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10 травня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забруднення навколишнього середовища» установлено, що оплата праці робітників, зайнятих на роботах в III, II, I зонах небезпеки, проводиться відповідно в 4-, 3-, 2- кратному розмірі, понад розмір середньомісячної заробітної плати, виходячи із тарифної ставки (окладу), установленої за основним місцем роботи.

Крім того, підвищена в кратних розмірах оплата праці не утворювала нових тарифних ставок (посадових окладів), це була доплата за особливі умови праці (роз`яснення Держкомпраці СРСР, Міністерства енергетики і електрифікації СРСР і ЦК профспілки робітників електростанцій і електротехнічної промисловості від 26 травня 1986 року, Тимчасовий порядок оплати праці працівників підприємств, організацій і установ Міненерго СРСР, які брали участь в роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища).

Таким чином, суд, враховуючи, що зі сторони позивача не було надано доказів, що на підприємстві на момент відрядження позивача діяла система підвищення тарифних ставок вважає, що підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок з підвищеними ставками відсутні.
Відмовляючи у задоволення позову в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок заробітної плати за період його участі у ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та видачі відповідної довідки, суд зокрема, виходить із того, що аналіз нормативних актів на які посилався позивач у позові дійсно був підставою для підвищення як тарифних ставок так і премій, однак, зі змісту вказаних постанов та розпоряджень вбачається, що керівникам надавалось право підвищувати як тарифні ставки так розмір преміювання, тобто керівникам були надані дискреційні повноваження, (приймати рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону).
Отже, враховуючи, що суду не було надано доказів, що на момент відрядження позивача діяла система підвищення тарифних ставок та преміювання, суд не може брати на себе повноваження того суб`єкта, до компетенції якого належить вирішення тих чи інших питань.
Вирішуючи позов в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок заробітної плати за період його участі у ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та видачі відповідної довідки, також, слід звернути увагу, що відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян України» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а відтак і в частині вимог позову щодо відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 23, 1167 ЦК України, постанови КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦРПС за № 524-156 від 07 травня 1986 року, постанови Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням, Секретаріату ВЦРПС за № 153/10-43 від 07 травня 1986 року (збільшити тарифну ставку на 100 %), розпорядженням РМ СРСР № 964 рс від 17 травня 1986 року (оплату праці у 4-х кратному розмірі), постановою РМ СРСР і ВЦРПС за № 665-195 від 05 червня 1986 року та постановою РМ УРСР і ЦРРПС за № 207-7 від 10 червня 1986 року, ст.ст.10, 12,13, 19, 81,141, 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Київський завод «РАДАР», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок заробітної плати, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.О. Матійчук