Ухвала

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 453/192/18

провадження № 61-286 ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ХоптиС. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом ОСОБА_4 до Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Сколівське КП ВКГ), у якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 61 355,19 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Сколівського КП ВКГ на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 61 355,19 грн, моральну шкоду - 1 000,00 грн та судові витрати. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_4 відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України. Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки застосування положень статті 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди є похідним від задоволення основних вимог позивача.

До Верховного Суду 28 грудня 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року з пропуском строку, установленого частиною першою статті 390 ЦПК України, в якій,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не правильно застосовано до спірних правовідносин норми статті 233 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Зазначає, що про порушення своїх прав дізнався із листа Головного управління держпраці у Львівській області від 12 січня 2018 року № 343/4/15-04, тому вважає що тримісячний строк для подання позову ним не порушений.

У заяві, доданій до касаційної скарги, ОСОБА_4 порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки при оголошенні судового рішення не був присутній, повний текст отримав лише 29 листопада 2018 року, що підтверджується відповідними доказами.

Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, заявник у розумний інтервал часу після отримання копії постанови суду апеляційної інстанції звернувся з касаційною скаргою, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

За ціною позову, обчисленою відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, справа є малозначною, проте аналіз змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що справа має для заявника виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), тому судове рішення у цій справі підлягає касаційному оскарженню.

Дослідивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із частиною першою статті117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року справа № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Результат аналізу цих норм дає підстави дійти висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу - є триваючим правопорушенням, тому працівник сам має право визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку з ним.

В постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року та 26 грудня 2011 року вказано, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що 11 липня 2017 року позивача звільнено з посади директора Сколівського КП ВКГ, на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України,у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, остаточний розрахунок із ним було проведено 10 жовтня 2017 року, а звернувся останній до суду із позовом лише 20 лютого 2018 року.

Суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки фактичний розрахунок з позивачем проведено 10 жовтня 2017 року, тому саме цього дня він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, проте з цим позовом звернувся до суду 20 лютого 2018 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не пропустив тримісячний строк звернення до суду із цим позовом не грунтуються на законі, оскільки статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, кінцевою датою якого у цій справі є до 10 січня 2018 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись статтями 390, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_4про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4устрок на касаційне оскарження судового рішення.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Додані до скарг матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта