ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2019 року

м.Харків

справа № 640/10939/17

провадження № 22-ц/818/211/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, Харківська міська рада, Державне підприємство «Український науково - технічний Центр металургійної промисловості «Енергосталь»,

третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Харківської міської ради, Державного підприємства «Український науково - технічний Центр металургійної промисловості «Енергосталь», 3 - особа Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права власності на 1/2 частку квартири, встановлення порядку користування квартирою та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року, постановлене під головуванням судді Сенаторова В.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Харківської міської ради, Державного підприємства «Український науково - технічний Центр металургійної промисловості «Енергосталь», 3 - особа Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права власності на 1/2 частку квартири, встановлення порядку користування квартирою та вселення.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,6 кв.м. Встановлено порядок користування вказаною квартирою:

- ОСОБА_1 виділено у користування суміжні 4-ю кімнату площею 11.5 кв. м. та 5-ту кімнату площею 15,4 кв. м.;

- ОСОБА_2 виділено у користування 2-у кімнату площею 10,0 кв. м. з балконом.

- ОСОБА_3 виділено у користування 3-у кімнату площею 19,0 кв. м.

Вселено ОСОБА_1 у кв.АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19 червня 2018 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1, постійно мешкає в Італії. Вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на вказану квартиру, оскільки заповіту ОСОБА_4 не складала, а Свідоцтво про право власності на спірне житло не втрачене, знаходиться у нього, оскільки він є співвласником спірного житла та мешкає у квартирі АДРЕСА_1. Крім того відповідач вказує на те, що встановлений судом порядок користування квартирою порушує його права як власника квартири. Підстави для вселення позивачки також не доведені, не надано доказів того, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні власністю.

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, оскільки у встановленому законом порядку позивачка прийняла спадщину на вказану частину квартири, а отримати свідоцтво про право на спадщину немає можливості через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачка підлягає вселенню у вказану квартиру. Також слід встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачці у користування суміжні 4-ю кімнату площею 11.5 кв. м. та 5-ту кімнату площею 15,4 кв. м., ОСОБА_2 виділити у користування 2-у кімнату площею 10,0 кв. м. з балконом, а ОСОБА_3 виділити у користування 3-у кімнату площею 19,0 кв. м.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно копій свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1999 року убачається, що Українським державним науково-дослідним інститутом металів (правонаступником якого є ДП «УкрНТЦ «Енергосталь») було видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру ОСОБА_5 та членам його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, загальною площею - 74,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яку було приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.9, 54).

З довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що спірна квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, видане Українським державним науково-дослідним інститутом металів, 01.04.1999 року №2-99-238 (а.с.14).

Так 1/5 частка квартири за вищевказаною адресою належить позивачці на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 01.04.1999 року.

04 червня 2015 року померла ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_1 (а.с.27). За заповітом, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Гугель А.С. від 08.08.2011 року ОСОБА_4 заповіла належну їй частину квартири ОСОБА_1 (а.с.26).

Спадщину після її смерті позивачка прийняла, оскільки була зареєстрована разом із спадкодавцем на час її смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_5 (а.с.28).

Сторонами не заперечується, що спадкоємцями померлого ОСОБА_5 є позивачка (донька) та відповідач ОСОБА_3 (син).

ОСОБА_1 13 вересня 2016 року подана заява про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 13).

З довідки КП «Жилкомсервіс» від 18.10.2016 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - зареєстрована з 13.07.1984 року по теперішній час; ОСОБА_3 - зареєстрований з 20.01.1989 року по теперішній час; ОСОБА_2 - зареєстрований з 22.12.1995 року по теперішній час (а.с.20).

Встановлено, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину: 1/5 частку квартири від своєї матері ОСОБА_4 за заповітом та 1/10 частки квартири від свого батька ОСОБА_5 за законом, проте не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Ще за життя батьків 23 травня 2014 року позивачка зверталась до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти заходи щодо розшуку її документів на квартиру АДРЕСА_1, зникнення яких вона виявила 23.05.2014 року (а.с.30).

Про втрату документу подано також оголошення у газеті « Прем'єр » №118, від 27.05.2014 року.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала заяву до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про видачу їй дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Листом від 28.03.2017 року позивачці було відмовлено та роз'яснено, що відповідно до законодавства дублікат втрачено документу видає орган (або його правонаступник), який видав оригінал (а.с.15).

Листом від 20.04.2017 року ДП «Енергосталь» повідомив що, відомчій жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 переданий у комунальну власність міста. Технічна документація та паспортний облік мешканців будинку були передані в ПЖРЕП Київського району м.Харкова (а.с.18,19).

Проте оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру в архіві не виявлено.

Згідно листів приватного нотаріуса ХМНО Харченка І.А. від 13.07.2017 року ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину, оскільки не надано в повному обсязі оригіналів документів, які б підтверджували право власності померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спадкове майно (а.с.12,13).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Проте у зв'язку із втратою оригіналу свідоцтва на право власності на житло, вона не може оформити спадщину. Вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку кв.АДРЕСА_1, та наявні підстави для вселення її у вказану квартиру, а також, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визначити наступний порядок користування квартирою між співвласниками: їй виділити у користування суміжні кімнати 4 - ю кімнату площею 11.5 кв.м. та 5 кімнату площею 15,4 кв. м., ОСОБА_2 виділити 2-у кімнату площею 10,0 кв. м. з балконом, ОСОБА_3 виділити 3-у кімнату площею 19,0 кв. м.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно до вимог ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Пунктом 1.2, п.4,12, п.4,14, п.4,15, п.4.18 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року за №296/5, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності на майно, що належить спадкодавцю.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як зазначено вище приватним нотаріусом ХМНО Харченко І.А. від 13.07.2017 року ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину у вигляді частки квартири АДРЕСА_1, оскільки не надано в повному обсязі документів, які б підтверджували право власності померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спадкове майно (а.с.12,13).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в тому числі: 1/5 частина в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/10 частина - в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та 1/5 частина, що відповідає частці позивачки у праві спільної власності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не заперечував належності кожному із учасників спільної сумісної власності 1/5 частин квартири та визнавав за сестрою ОСОБА_1 право на частку у спадщині після смерті батьків, проте, вважав, що мати не могла скласти заповіт на її користь. Посилався на намір оскаржити заповіт у судовому порядку.

Проте, оскільки на даний час заповіт є чинним, у колегії суддів немає підстав для відмови у позові про визнання за ОСОБА_1 права на спадкування за заповітом після смерті матері.

Крім того відповідач не заперечував, що на даний час ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає. Разом з тим, будучи власником частини квартири, маючи постійну реєстрацію за зазначеною адресою, ОСОБА_1 має право на проживання у спірній квартирі, тому висновок суду про вселення позивачки, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів не може погодитись із встановленням порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності. ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (1/5 частина в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/10 частина - в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та 1/5 частина, що відповідає частці позивачки у праві спільної власності). Відповідач ОСОБА_3 є власником 3/10 частки вказаної квартири ( 1/5 частка + 1/10 після смерті батька = 3/10), а ОСОБА_2 є власником 1/5 частка вказаної квартири.

Спірна квартира складається з 4 -х кімнат житловою площею 56,3 кв.м. ,у тому числі 2-а кімната 10,0 кв.м., 3-а кімната 19,4 кв.м., 4-я кімната 11,5 кв.м., 5-а кімната 15,4 кв.м., кухні площею 6,9 кв.м., вбиральні 1,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., коридору 4,2; 2,2 кв.м. загальною площею квартири 74,6 кв. м. (а.с.92,93).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачка посилалася на те, що з урахуванням часток співвласників у квартирі АДРЕСА_1, слід встановити наступний порядок користування спірним майном: ОСОБА_1 на її 5/10 частки слід виділити кімнати 3 та 4, площею 11,5 кв. м та 15,4 кв.м., ОСОБА_3 на його 3/10 частки слід виділити кімнату 2 площею 19,4 кв.м., а ОСОБА_2 на його 2/10 частки слід виділити кімнату 1 площею 10 кв.м. з балконом; інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обгрунтовано виділено судом першої інстанції у користування суміжні кімнати площею 11,5 кв. м. та 15,4 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 у відповідності до її частки у праві спільної сумісної власності.

Проте вирішення питання про визначення порядку користування кімнатами площею 10,0 кв.м. та 19,4 кв.м. є передчасним. Жоден із відповідачів не ставив питання про виділення йому будь-якої з кімнат у користування, разом з тим визначення порядку користування між відповідачами квартирою за позовом позивача суперечить закону.

За таких обставин кімнати площею 10,0 кв.м. з балконом та 19,4 кв.м. слід залишити у спільному користуванні відповідачів. Проте вони не позбавлені можливості за наявності спору звернутись до суду за захистом своїх прав.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити у судовому рішенні про залишення кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору в спільному користуванні всіх співвласників.Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції лише в частині визначення порядку користування кімнатами площею 10,0 кв.м. та 19,4 кв.м.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року в частині визначення порядку користування кімнатами площею 10,0 кв.м. та 19,4 кв.м. слід змінити. Кімнати площею 10,0 кв.м. с балконом та 19,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 підлягають залишенню у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридори залишити у загальному користуванні співвласників. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року в частині визначення порядку користування кімнатами площею 10,0 кв.м. та 19,4 кв.м. - змінити.

Кімнати площею 10,0 кв.м. с балконом та 19,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 залишити у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридори залишити у загальному користуванні співвласників.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 25.03.2019 року.