Справа № 344/2811/18
Провадження № 22-ц/4808/1492/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 27 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ( в подальшому перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 30.08.2012 року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 2 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно позичальник надав свою згоду щодо зміни розміру відсоткової ставки за умови його інформування. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі. Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 28.02.2017 року утворилася заборгованість. Зокрема, 3 135,00 грн - за тілом кредиту, 41 833,20 грн- по процентах за користування кредитом, 3 885,00 грн за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2 442,66 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини, просив задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 30.08.2012 року у розмірі 3 135,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено також питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні між сторонами кредитного договору у вигляді заяви-анкети не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження цих умов. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки та її розмір. Відповідно суд вважав обгрунтованими позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача отриманого ним та непогашеного тіла кредиту.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах та неустойці, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

Вказує, що суд помилково вважав відсутніми підстави для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. При цьому не враховано положення статей 1048, 1054 ЦК України щодо оплатності кредитного договору в формі встановлених відсотків. Та відповідно заборону надання безпроцентних кредитів, за винятком передбачених законом випадків, передбачених в статті 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Необхідність сплати боржником процентів визначена також статтею 169 Кодексу європейського договірного права. А тому, надавши кредит, банк має право на отримання відсотків за його використання.

Крім того, вважає, що підписавши анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Він користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості, що також свідчить про прийняття умов договору. Посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28.03.2019 року в справі №428/2873/17 та від 08.07.2019 року в справі №923/760/18, відповідно до яких відсутність підпису під Умовами та Правилами надання банківських послуг не свідчить про неукладення кредитного договору, оскільки такий договір по своїй суті є договором приєднання.

На думку апелянта, відмова суду у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки порушує принципи двосторонності та оплатності договору. А отже, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, оскільки можливість кредитування забезпечується за рахунок залучених грошових коштів на банківських депозитах.

З огляду на вищенаведене просив рішення суду в частині відмови в стягненні заборгованості по процентах та неустойці скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адвокат Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Враховуючи необхідність дотримання учасниками справи процесуальних прав та обов`язків, а судом строків розгляду справи, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не вбачає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2019 року в частині задоволення позову про стягнення заборгованрості по тілу кредиту в сумі 3 135,00 грн сторонами не оскаржується, предметом апеляційного перегляду є перевірка законності та обгрунтованості рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Рокетської С.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафом, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 30.08.2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А тому відсутні підстави вважати, що сторони у письмовому вигляді обумовили ціну договору, яка встановлена в формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів повністю погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 30.08.2012 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (переіменоване на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_2 шляхом підписання останнім заяви уклали кредитний договір б/н, за умовами якого йому надано кредит на платіжну картку.

У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. А також, що він ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с. 6).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 12-27). Також покликався на те, що в анкеті-заяві від 30.08.2012 року зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що свідчить про укладення договору приєднання.

До позовної заяви долучено витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який відповідачем не підписаний.

Згідно з наданим банком розрахунком (а.с. 4-5) загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 28.02.2017 року складала 51 795,86 грн, з яких: 3 135,00 грн заборгованість за кредитом, 41 833,20 грн по процентам за користування кредитом, 3 885,00 грн заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн штраф (фіксована частина), 2 442,66 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 цього Кодексу договором приєднання визначено договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як передбачено нормами статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, що склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом правильно з`ясовано, що в анкеті-заяві позичальника №б/н від 30.08.2012 року не встановлена процентна ставка. Не містять матеріали справи й належних доказів повідомлення відповідача про її розмір та зміну шляхом збільшення.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами, пеню та комісію, а також штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.08.2012 року, покликався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Натомість, матеріали справи не містять жодних підтверджень, що саме із цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився і погодився відповідач, а також зрозумів їх зміст, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Як і того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Та, зокрема саме у розмірах і порядках нарахування, що місяться в доданих банком до позовної заяви документах. Не узгодили також сторони розмір комісії за користування кредитними коштами.

Оскільки вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`явив, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що правові підстави для стягнення на користь банку вказаних коштів відсутні.

Сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по процентах, пені, комісії та штрафах.

До даних правовідносин не може бути також застосовано правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із цим позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його вимог.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ним кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказану обставину.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, що безпосередньо підписана останнім. І лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і правильно застосований судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України.

З огляду на це та необхідність дотримання судами єдиної правозастосовчої практики безпідставними є посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.03. та 08.07. 2019 року щодо дійсності кредитного договору з врахуванням Умов та правил надання банківських послуг.

Твердження в апеляційній скарзі, що вирішення судом спору в цій частині призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та нанесення істотної шкоди споживачам банківських послуг, колегія суддів оцінює критично. На законність та обґрунтованість ухваленого рішення вони не впливають, як і не спростовують встановлених судом обставин справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, правових підстав до задоволення апеляційної скарги й скасування рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку, колегія суддів не знаходить.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2019 року