Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 198/787/16-ц

провадження № 61-11738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року у складі судді Гайдар І. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 02 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір (без номера), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості на строк, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. За Умовами та Правилами клієнт погоджується на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, позичальник доручає списувати з будь-якого відкритого в банку рахунку грошові кошти для здійснення платежу. При незгоді зі змінами Умов та Правил та/або Тарифами банку клієнт зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити заборгованість. Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2016 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 334,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 992,90 грн; за процентами за користування кредитом - 19 411,60 грн; за пенею та комісією - 3 200 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (процент від суми заборгованості) - 1 230,20 грн. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

ОСОБА_4 позов не визнав, пославшись на його необґрунтованість, оскільки він не укладав кредитного договору від 02 березня 2011 року (без номера). Надана позивачем на підтвердження позовних вимог анкета-заява, підписана ним 02 березня 2011 року, не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, так як при її заповненні в розділі «Виявляю бажання оформити на своє ім'я» він зазначив «пенсійна картка». Будь-яких інших правочинів він з банком не укладав. При цьому він не заперечував, що одночасно з пенсійною карткою отримав картку «Універсальна», проте з Умовами та Правилами і Тарифами під час видачі такої картки банк його не ознайомив.

Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів факт укладення в письмовій формі між ним та ОСОБА_4 кредитного договору від 02 березня 2011 року (без номера). Підписана відповідачем анкета-заява про оформлення пенсійної карти, а також надані суду Умови та Правила, довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», які не містять підпису ОСОБА_4, не є належними та допустимими доказами на підтвердження ознайомлення відповідача з умовами кредитування та узгодження між сторонами істотних умов кредитного договору. Саме по собі визнання відповідачем факту отримання кредитної картки та її використання як платіжного інструменту не може слугувати підтвердженням існування між сторонами кредитних правовідносин.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована безпідставністю висновків судів попередніх інстанцій про те, що ним не надано доказів отримання відповідачем кредитної картки на підставі заяви-анкети від 02 березня 2011 року, оскільки підписавши таку заяву-анкету, ОСОБА_4 пройшов ідентифікацію у програмних комплексах банку і, відповідно, висловив згоду на укладання кредитного договору. Активація відповідачем картки «Універсальна» та користування картковим рахунком свідчить про укладення кредитного договору між сторонами. ОСОБА_4 не довів відсутності заборгованості і не спростував наданий позивачем розрахунок її розміру.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

05 квітня 2018 року справа № 198/787/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 02 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір (без номера), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості на строк, що відповідає строку дії картки.

На підтвердження вказаних обставин банк надав суду копію анкети-заяви від 02 березня 2011 року, розрахунок заборгованості, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та виписку з карткового рахунку на ім'я ОСОБА_4

Однак 02 березня 2011 року ОСОБА_4 заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, згідно з якою відповідач виявив бажання оформити на своє ім'я пенсійну картку. Підписавши вказану анкету-заяву, ОСОБА_4 погодився, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами й Тарифами, наданими йому в письмовому вигляді, зобов'язався їх виконувати та ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайті банку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладання кредитного договору, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Посилання в касаційній скарзі на те, що відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору з усіма його умовами та не спростував наданий позивачем розрахунок, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 10, частин першої та другої статті 11 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України 2004 року передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Як зазначено вище, 02 березня 2011 року ОСОБА_4 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, згідно з якою відповідач оформив пенсійну картку.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Анкета-заява від 02 березня 2011 року не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору в розмірі та на умовах, зазначених у позовній заяві.

Довідка про умови кредитування не містить підпису відповідача про отримання кредиту, а в анкеті-заяві зазначено про умови видачі пенсійної картки.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов