Справа № 286/3881/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Грищенко Н. А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя , -

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , в якому просить розірвати шлюбу між нею та відповідачем, зареєстрований 22 серпня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №366, та поділити спільне сумісне майно подружжя, що складається з грошових коштів в розмірі 608364,18 грн., шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 304182, 09 грн..

Мотивуючи тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу дітей не мають. За час спільного проживання склалися обставини, що призвели до неможливості подальшого спільного проживання. Між ними почали виникати, розбіжності і непорозуміння, щодо подальшого сімейного життя. Почуття поваги і кохання втратили, шлюбні відносини припинені. В сімейному житті постійно були присутні сварки та образи, сторони не могли дійти спільної згоди із вирішення важливих питань. Всі спроби примиритися та дійти до порозуміння, закінчувалися невдало. Сім`я розпалася остаточно та зберегти її неможливо. За час спільного проживання, з метою купівлі квартири, були накопичені кошти. Оформлення права власності на квартиру мало бути вчинено на відповідача, у зв`язку з чим між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. З невідомих причин договір було розірвано та повернуто відповідачу грошові кошти в сумі 60836,18 грн. Відповідач частину коштів належних позивачці не повернув.

Відповідач надав відзив на позовну, в якому зазначив, що позов про розірвання шлюбу визнає в повному обсязі, оскільки фактично в квітні 2016 року сторони припинили спільне проживання. Він виїхав за кордон на заробітки, жодних стосунків з позивачкою не підтримують, тому вважає, що їх шлюб фактично розірвано. Позов в частині поділу майна подружжя не визнає, так як свої вимоги позивачка не забезпечила належними доказами на обґрунтування своїх вимог. Оскільки укладений попередній договір не підтверджує факту укладення договору купівлі продажу та сплати коштів. У зв`язку з чим в задоволенні позову в частині розподілу майна подружжя відмовити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначила, що фактичні шлюбні відносини між ними припинилися в квітні 2018 року. За кошти отримані від продажу машини купленої за весільні кошти планували купити квартиру, у зв`язку з чим і був укладений попередній договір.

Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечує, що стосується вимоги про розподіл майна подружжя відмовити з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову в частині поділу майна подружжя просила відмовити, зазначила, що спільне майно було розділено в 2016 році.

Суд, проаналізувавши наявні докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22 серпня 2015 року серії НОМЕР_1 від 22 серпня 2015 року (а.с. 14).

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно із ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За нормами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Отже, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом подальших заходів щодо примирення буде суперечити інтересам позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вказана сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати.

Що стосується вимоги про розподіл майна подружжя, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, законодавцем презентується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, та обов`язок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Позивачем при зверненні до суду в обґрунтування позовних вимог надано копію попереднього договору від 29 вересня 2017 року, який як видно з листа представника ОСОБА_5 від 14.11.2019 року, було розірвано за згодою сторін, про що було укладено додаткову угоду. ОСОБА_3 були повернуті сплачені ним кошти на підставі попереднього договору загальною сумою 608364,18 грн. (а.с.8-10).

Однак, ОСОБА_5 надав суду письмові пояснення, в якому зазначив, що жодних договорів, які можуть стосуватися купівлі квартир чи іншого майна, між ним та ОСОБА_3 , не посвідчувалися. Витребувані судом договори відсутні.

Позивачем не долучено до матеріалі справи доказів, які б спростовували обставини викладені в поясненні ОСОБА_5 , клопотань з метою спростування вказаних обставин не заявлялось.

Отже, вказані докази не містять фактичного підтвердження укладення договору щодо купівлі майна з метою забезпечення інтересів сім`ї, тобто не надано належних доказів, аналізуючи які суд може встановити чи взагалі мав місце факт укладення вказаного позивачем договору, з метою подальшої купівлі спільного майна, та чи мали місце в даному випадку саме спільні кошти сторін.

За таких обставин, з урахуванням норм сімейного законодавства, якими визначено, що умовою належності майна, яке може ділитися відповідно до ст. 68 СК України, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку про відмову в задоволені вимог про розподіл майна подружжя, оскільки позивачем не доведено факту укладення зазначеного договору та оплати майна передбаченого вказаним договором за спільні кошти сторін, з метою забезпечення інтересів сім`ї.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо поділу майна подружжя не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 142, 200, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст. 24, 110, 111, 112 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 та проживаючого по АДРЕСА_3 в м АДРЕСА_4 , зареєстрований 22 серпня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №366, розірвати.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 в частині позовних вимог про поділ майна подружжя.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Я. В. Кулініч

Текст повного рішення складено 28 листопада 2019 року.