справа № 274/597/19
провадження № 2-о/0274/66/19
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

20.03.2019 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В с т а н о в и в :

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту загибелі її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 13 серпня 2015 року поблизу селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що 08.02.2015 року на підставі Указу Президента України № 15 від 14.01.2015 року, відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.04.2015 року № 85, її сина ОСОБА_2 , який прибув з військової частини НОМЕР_2 , було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та з 09.04.2015 року прийнято на посаду номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону.
В кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
В період з 22 квітня 2015 року по 13 серпня 2015 року ОСОБА_2 брав участь у боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької області.
13.08.2015 року ОСОБА_2 ніс бойове чергування на вогневій позиції батареї поблизу с. Опитне Ясинуватського району Донецької області. О 22 год. 40 хв. вказана вогнева позиція була обстріляна з артилерійських ситем російських збройних формувань 152 мм та РСЗВ "Град", внаслідок чого ОСОБА_2 отримав проникаюче мінно-осколкове поранення грудної клітини справа несумісне з життям; ампутацію правої верхньої кінцівки, мінно-осколкове поранення лівого стегна.
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть від 17.08.2015 року №1734, довідкою про причину смерті від 17.08.2015 року №1734 та свідоцтвом про смерть від 18.08.2015 року серії НОМЕР_3 , був підтверджений факт смерті ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу с.Опитне Донецької області в результаті: "шоку, інших комбінаційних переломів, які охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій, отриманих під час виконання обов`язків військової служби".
Витягом з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.09.2015 року №223, рядового ОСОБА_2 , номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.08.2015 року. Крім того, даним витягом встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала під час виконання обов`язків військової служби в районі виконання бойових завдань за призначенням.
Таким чином, заявник стверджує, що її син ОСОБА_2 був поранений та загинув 13.08.2015 року внаслідок збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України.
Звернення до суду, обумовлено, тим, що заявник має на меті визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року.
Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки, а саме: визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора.
Посилаючись на викладені обставини, просить суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 13 серпня 2015 року в районі селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В судове засідання заявник не з`явилася, спрямувала до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримала із зазначених у заяві підстав. Просила суд заяву задовольнити, справу розглянути в її відсутності.
Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, покладаючись при вирішенні справи на думку суду.
Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлено, що рядовий ОСОБА_2 , призваний на військову службу по частковій мобілізації 08.02.2015 року, в період з 22.04.2015 року по 13.08.2015 року, приймав участь у проведенні антитерористичної операції у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою №8039 від 21.09.2015 року командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 . Загинув 13.08.2015 року, в результаті: "шоку, інших комбінаційних переломів, які охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, отриманих під час виконання обов`язків військової служби при участі в антитерористичній операції в районі виконання бойових завдань за призначенням с.Опитне Донецької області (а.с. 45).
Згідно довідки командира військової частини п/п НОМЕР_1 №8038 від 21.09.2015 року рядовий ОСОБА_2 з 22.04.2015 року по 13.08.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 43).
Згідно довідки про загибель військовослужбовця військової частини п/п НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Солдат ОСОБА_2 ніс бойове чергування на вогневій позиції батареї с. Опитне. В 22 год. 40 хв. ВП була обстріляна з артилерійських систем незаконно озброєних формувань 152 мм та РСЗВ "Град", внаслідок чого отримав поранення несумісне з життям: "проникаюче мінно-осколкове поранення грудної клітини справа несумісне з життям. Ампутація правої верхньої кінцівки, мінно осколкове поранення лівого стегна" (а.с. 44).
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть від 17.08.2015 року №1734, довідкою про причину смерті від 17.08.20015 року №1734 та свідоцтвом про смерть від 18.08.2015 року серії НОМЕР_3 , був підтверджений факт смерті ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Опитне Донецької області в результаті: "шоку, інших комбінаційних переломів, які охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій, отриманих під час виконання обов`язків військової служби". Витягом з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.09.2015 року №223, рядового ОСОБА_2 , номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.08.2015 року. Крім того, даним витягом встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала під час виконання обов`язків військової служби в районі виконання бойових завдань за призначенням. (а.с.49-51)
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по стройовій частині №223 від 21.09.2015 року рядового ОСОБА_2 , номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , який загинув 13.08.2015 року в результаті шоку, інших комбінаційних переломів, які охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення в зв`язку зі смертю (а.с. 52).
З 20.02.2014 року розпочалася тимчасова окупація території України, що підтверджується п. 2 ст. 1 Закону України №1207-VII від 15.04. 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що в кінці лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Кабінету Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року "Територіальна цілісність України".
17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Автономну Республіку Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
15.04.2014 року, з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон про тимчасово окуповані території. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21.04.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».
Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.
Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту.
Згідно зі статтею 1 Закону України №1932-ХІІ від 06.12.1991 року "Про оборону України" збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України № 254-VІІІ від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України №145-VІІІ від 04.02.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27.01.2015 року законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Як встановлено судом із наявних у справі документів, а саме довідкою військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2015 року № 8038 підтверджується, що ОСОБА_2 в період з 22.04.2015 року по 13.08.2015 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області (а.с. 43).
За даними статті «У зоні АТО 13 травня 2014 року загинуло 6 десантників 95 бригади. ФОТО», опублікованої 13 травня 2016 року на веб-сайті інформаційного порталу «Lzt.ua», 13 травня 2014 року, в зоні проведення бойових дій на Сході країни Житомирщина зазнала великих втрат. На околиці села Октябрьске Слов`янського району, за 20 км від Краматорська, під час руху колона десантників 95 бригади була цинічно і підступно обстріляна із засідки. Проросійські бойовики атакували українських військових із гранатометів, вели щільний прицільний вогонь зі стрілецької зброї. Понад 30 нападників прибули заздалегідь і розташувалися вздовж річки у кущах. Перший постріл проросійських найманців із гранатомета влучив у двигун другого з БТРів, який підійшов до мосту. Пролунав вибух. Другий БТР намагався проштовхнути пошкоджену бойову машину, яка зайнялася, подалі від села. Військовослужбовці прийняли бій. Після першого залпу найманців із важкої зброї загинули двоє військовослужбовців, ще троє були поранені. Усього внаслідок тривалої сутички загинули 6 військовослужбовців Збройних Сил України, 8 отримали поранення різного ступеня тяжкості. Один тяжкопоранений.
Пізніше стало відомо про сьомого загиблого (httр://www.1.zt.ua/news/misto/u-zoni-ato-13- travnya -2014-roku-zaginulo-6-desantnikiv-95-brigadi-foto.html)
Дані статей, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет- видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі села Октябрьске (з 2016 року - Маячка) Слов`янського району Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу, де, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_2
20.10.2015 року Бердичівський ОМВК Житомирської області видав ОСОБА_1 посвідчення матері військовослужбовця серії НОМЕР_4 , що дає їй право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України, як для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (а.с. 53)
При вирішенні даної справи судом враховується положення статті 2 Статуту ООН (ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20.08.1945 року і є обов`язковим для України та Російської Федерації в порядку правонаступництва за міжнародними договорами колишнього СРСР), відповідно до якої закріплено принцип суверенної рівності усіх членів ООН.
Пунктом 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року», визначено, що ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції говорить про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Стаття 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) чітко встановлює, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.
В силу статті 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII від 19.10.1973 року, ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР № 4812-VIII від 18.09.1973 року і є обов`язковим для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню.
Відповідно до статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14.01.1998 року, набув чинності для Російської Федерації на підставі Федерального Закону від 02.03.1999 року №42-ФЗ, далі - Договір) Високі Договірні Сторони, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність існуючих між ними кордонів. Статтею 4 Договору передбачено, що Сторони докладають зусиль до того, щоб врегулювання всіх спірних проблем здійснювалося виключно мирними засобами, і співробітничають у відверненні та врегулюванні конфліктів і ситуацій, які зачіпають їхні інтереси.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
05.12.1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі Будапештшський меморандум), пунктами 1 та 2 якого передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, а також зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 13 серпня 2015 року поблизу селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України "Про оборону України", Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" керуючись ст.ст. 10, 19, 76, 77, 81, 263-265, 268, 273, 315 ЦПК України, суд, -
В и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов"язку військової служби 13 серпня 2015 року поблизу селища Опитне Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: Вдовиченко Т.М.