РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 619/2385/18

Провадження № 2/643/1120/19

21.03.2019 Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Букреєвої І.А., за участю секретаря Леонтьєвої І.І. , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківського обласного комунального підприємства "Дирекція розвитку інфраструктури територій" до ОСОБА_1 про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року Харківське обласне комунальне підприємство «Дирекція розвитку інфраструктури територій» (далі Підприємство) звернулось до суду з позовом в обґрунтування якого зазначило, що 04.11.2013 між Підприємством та ОСОБА_1 укладено договір позики № 031113 , за яким Підприємство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн. на умовах повернення і строковості. Згідно з умовами договору, позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати у розмірі 1 944,45 грн.

На виконання договору позики Підприємство надало відповідачу грошові кошти у вказаному розмірі, але остання зобов'язання за договором виконала частково та повернула позивачу кошти в сумі 42 256,00 грн., заборгованість складає 27 744,00 грн. Згідно наказу № 69-к від 25.07.2017 ОСОБА_1 звільнена з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за ініціативою позивача. Відповідно до п. 8.3 договору при розірванні трудового договору з ініціативи власника непогашений залишок позики не повертається позичальником. Позивач просить визнати вказаний пункт договору недійсним, оскільки за своєю правовою природою правочин є договором позики і умови п. 8.3 договору суперечать нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 27744,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідач позов не визнала, зазначивши, що п. 8.3. договору відповідає умовам колективного договору, укладеному між адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом, вона умови договору виконала, здійснювала погашення заборгованості щомісячно рівними частками по час її звільнення, просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухав позицію відповідача , дослідив письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 04.11.2013 між Підприємством на ОСОБА_1 укладений договір позики № 031113, за яким остання отримала 70 000,00 грн. Сплата процентів за договором не передбачена (п. 2.1, 2.2), строк позики розпочинається з момент перерахування грошових коштів позичальнику- 25 листопада 2013 року та закінчується після повного погашення позичальником позики. Позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати позичальника у розмірі 1 944,45 грн. (п. 5.1), позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування останньої грошової суми, що позичалась (п. 5.2).

Згідно особливих умов договору, викладених у розділі 8, у разі звільнення позичальника за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) до моменту погашення позики у повному обсязі, сума вноситься в касу підприємства щоквартально (п. 8.2), при розірванні трудового договору з ініціативи власника (стаття 40 п. 1 КЗпП України) непогашений залишок позики не повертається позичальником (п. 8.3).

Судом встановлено та визнано сторонами, що відповідач отримала в позику 70 000,00 грн. Станом на день звільнення ОСОБА_1 повернула 42 256 грн. шляхом утримання із заробітної плати щомісячно в рахунок погашення заборгованості, непогашеною залишилась заборгованість у розмірі 27 744,00 грн.

Наказом № 69-к від 25.07.2017 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу кадрів з 25.07.2017 по скороченню чисельності штатів з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а. с. 20).

Згідно п. 7.8 затвердженого Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» на 2013-2016 р.р., (сторінка 14 договору), виходячи з фінансових можливостей Підприємства працівникам за узгодженням з генеральним директором та на підставі укладеного договору надається споживчий кредит, безпроцентна позика: на оплату за навчання в вищих навчальних закладах; на лікування, обстеження стану здоров'я; на придбання лікарських препаратів при наявності медичного висновку; на покращення житловим умов, ремонт та придбання житла. Позика надається працівникам підприємства, які пропрацювали на підприємстві не менш ніж 2 роки і не досягли пенсійного віку.

Відповідач отримала позику від Підприємства під час знаходження з позивачем у трудових відносинах з метою, у розмірі та на строк, які відповідають колективному договору, здійснювала погашення заборгованості рівними частинами шляхом відрахування із заробітної плати щомісячного платежу до моменту звільнення. Оспорюваний п. 8.3 договору кредиту передбачає припинення зобов'язання з повернення позики внаслідок звільнення працівника з ініціативи власника та фактично слугує засобом захисту прав працівника у разі звільнення без його згоди, тому вважати, що вказаний пункт договору суперечить правовій природі договору позики та нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України неможна. До того ж, як договором, так і нормами ЦК України (ст.ст. 509, 598, 605), передбачено припинення зобов'язання внаслідок настання певної події.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом не встановлено , що спірний пункт Договору суперечить правовій природі договору займу, оскільки Цивільним Кодексом України у ч. 1 ст. 627 закріплено свободу договору, за якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Не ґрунтуються на вимогах закону посилання позивача на те, що передбачення такого порядку суперечить правовій природі договору займу, оскільки законодавством передбачено порядок припинення зобов'язання.

За ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Також суд відхиляє доводи позивача про те, що спірний пункт Договору має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки він не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України так як суперечить інтересам суспільства - територіальної громади.

За ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Доказів того, що спірний пункт договору порушує публічний порядок, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано.

Передбачених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» (, місцезнаходження: м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 3 підїзд, 5 поверх) до ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 22.03.2019 року.

Суддя