Справа № 201/4829/18
Провадження № 2/201/491/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію виникнення права власності, скасування запису про державну реєстрацію припинення права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними договори купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про скасування запису про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення та визнання права власності (а.с.4-13).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про скасування запису про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення та визнання права власності (а.с.44-45).

У подальшому 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 надала до суду уточнену позовну заяву, у якій остання просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь та провести державну реєстрацію виникнення права власності на указану квартиру за нею; скасувати запис про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, проведену приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 20 грудня 2016 року; скасувати запис про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності на указану квартиру за ОСОБА_3, проведену приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 20 грудня 2016 року; скасувати запис про проведену державну реєстрацію припинення права приватної власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що вона стала власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 У кінці грудня 2016 року невідомі особи проникли до квартири позивача та повідомили, що власником квартири є ОСОБА_3, а її право власності припинено на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, та вона була виселена з указаної квартири. Рішенням реєстратора приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 від 20 грудня 2016 року було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2508/16-ц від 22 листопада 2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2016 року ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_8 продав вищезазначену квартиру ОСОБА_3 У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та справу призначено до судового розгляду. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 22 травня 2017 року було винесено знов заочне рішення ідентичного змісту з попереднім, яке у подальшому також було скасоване ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2017 року. 27 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду. З огляду на викладене на думку позивача, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 було скасоване та ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року позовну заяву було залишено без розгляду, у ОСОБА_2 не виникло права власності на квартиру АДРЕСА_2. Рішенням приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 від 26 лютого 2018 року позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 Таке рішення державного реєстратора позивач вважає незаконним, оскільки у звязку із скасуванням рішення суду від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена реєстрація права власності за ОСОБА_2, то і підлягає скасуванню державна реєстрація від 20 грудня 2016 року, на підставі якої виникло право власності у ОСОБА_2 Таким чином, на думку позивача, квартира АДРЕСА_2 вибула із її законного володіння, як власника, поза її волею, а тому є всі підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (а.с.104-114).

У листопаді 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, у якому позивач просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог; визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, а також договір купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 грудня 1997 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_3 на праві спільної власності належала ОСОБА_2 та його матері, яка померла 21 травня 2008 року. З метою протиправного заволодіння належною ОСОБА_2 на праві власності квартирою, ОСОБА_6 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на указану квартиру за набувальною давністю. Заочним рішенням цього ж суду від 04 травня 2016 року було визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю. Після чого, ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу від 07 червня 2016 року із ОСОБА_5, який у свою чергу уклав договір купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року з ОСОБА_1 Дізнавшись про це, ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 04 травня 2016 року та додаткового рішення від 05 серпня 2016 року, які ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року були скасовані, справа призначена до нового розгляду. У свою чергу ОСОБА_2 звернуся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, припинення права власності, поновлення права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року ОСОБА_6 у позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 був задоволений у повному обсязі. Після чого, 20 грудня 2016 року між ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_8, та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року заочне рішення від 22 листопада 2016 року було скасовано, та повторним заочним рішенням від 22 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено, а позов ОСОБА_2 було задоволено. У подальшому ухвалою суду від 22 серпня 2017 року повторне заочне рішення від 22 травня 2017 року було скасовано, та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_6 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду. На думку ОСОБА_3, він є єдиним власником спірної квартири, яку він придбав у законного власника ОСОБА_2 на підставі договору від 20 грудня 2016 року, тобто він є добросовісним набувачем спірної квартири, придбав її у повноважного представника власника, сплатив за неї обумовлену договором суму, фактично приступив до володіння квартирою (а.с.137-142).

15 червня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 на позовну заяву ОСОБА_1, у якому приватний нотаріус вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що нотаріус не є належним відповідачем у даній справі, а має бути залучений у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені жодними доказами, а також не ґрунтуються на нормах матеріального права. Судові рішення, які позбавляли ОСОБА_2 права власності на квартиру, скасовані, тобто він мав повне право здійснити її відчуження (а.с.80).

19 лютого 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3, відповідно до якого відповідач за зустрічним позовом позовні вимоги не визнає та зазначає, що у ОСОБА_2 не виникло права власності на спірну квартиру, а договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним. У зустрічній позовній заяві не зазначено жодних належних правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними (а.с.166-170).

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 до суду 19 березня 2019 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити (а.с.187).

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_11 19 березня 2019 року надав до суду заяву, у якій позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні (а.с.184).

Згідно із приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у квітні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.189-191).

Після цього ОСОБА_6 07 червня 2016 року уклала договір купівлі-продажу указаної квартири із ОСОБА_5, який у свою чергу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року відчужив квартиру ОСОБА_1 (а.с.20). Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 1181 .

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення від 04 травня 2016 року та ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року були скасовані та призначено справу до розгляду до розгляду в загальному порядку (а.с.192-193).

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_1 про припинення права власності та поновлення права власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_1 про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, за ОСОБА_1 Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, за ОСОБА_2 Витребувано у ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6. Визнано ОСОБА_1 та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6, та виселено ОСОБА_1 та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.194-198).

20 грудня 2016 року ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності посвідченої 20 жовтня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 за реєстровим номером 1262, від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.31). Згідно із указаним договором купівлі-продажу квартира належить продавцю на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, 20 грудня 2016 року. Указаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1605.

У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року було задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та призначено цивільну справу № 202/2508/16-ц до розгляду в загальному порядку (а.с.199-200).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року у вищезазначеній цивільній справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_1 про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, за ОСОБА_1 Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, за ОСОБА_2 Витребувано у ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6. Визнано ОСОБА_1 та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6, та виселено ОСОБА_1 та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.201-205).

22 серпня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою задовольнив заяву ОСОБА_13 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 202/2508/16-ц та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року скасував та призначив указану цивільну справу в загальному порядку (а.с.206-207). Та в же у жовтні 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду (а.с.208-209).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України на майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обовязковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16, виклав правову позицію, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

За змістом ст. 388 ЦК України витребувати майно може не будь-яка особа, а власник майна.

А в даному випадку ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_3 не є такими, оскільки набули право власності на підставі рішень суду, які у подальшому були скасовані.

Згідно із відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно на теперішній час власником спірної квартири є ОСОБА_3, а тому підстав для задоволення первісного позову немає оскільки ОСОБА_1 не є власником вищезазначеної квартири, а вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 також не можуть бути задоволенні, оскільки останній не є стороною оскаржуваних договорів та ці договори не випливають на обсяг його прав стосовно спірної квартири.

З огляду на що, позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про проведену державну реєстрацію, а також зустрічні позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію виникнення права власності, скасування запису про державну реєстрацію припинення права власності відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними договори купівлі-продажу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев