Провадження № 2/761/71/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

за участю секретаря Чугаєва І.В.

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

представник третьої особи Шведа О.В .

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «Актокс Україна», про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Актокс України» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив визнати Договір №1 на виконання робіт від 30.04.2010, укладений між позивачем та відповідачем - недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.04.2010 між сторонами було укладено Договір № 1 на виконання робіт (далі по тексту - Договір). Разом з тим, позивач вважає, що вказаний Договір було укладено останнім під впливом обману, оскільки обладнання, яке було передано позивачу для виконання ним спірного Договору, належало не відповідачу, як запевняв останній, а іншій особі. Якби вказана обставина була відома позивачу, то він не укладав би спірний Договір. Крім того, зазначає, що відповідач не дав позивачу жодного технічного завдання, як то було передбачено умовами спірного Договору, що свідчить про те, що відповідач взагалі не збирався належним чином виконувати Договір. Допоки не з`явився законний власник обладнання, відповідач не звертався до позивача з вимогою про повернення обладнання, а звернувся лише тоді, коли з`явився законний власник майна. З огляду на це, позивач вважає, що відповідач мав намір лише зберігати майно за чужий рахунок, а тому, шляхом обману, обіцяючи надання замовлення на виконання робіт та їх оплату схилив позивача до підписання спірного Договору. Крім того, з приводу привласнення зазначеного обладнання також було розпочате кримінальне провадження, де позивач проходив як свідок протиправних дій відповідача.

З врахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідач в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні.

Відзив обґрунтований тим, що

Просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду з вказаним позовом, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Крім того, вказав, що позивачем в розумінні ст. 81 ЦПК України не надано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на наявність обману з боку відповідача під час підписання оспорюваного Договору, не надав доказів наявності будь-яких прав третіх осібна передане позивачу за Договором майно. При цьому, позивач, прийнявши обладнання за спірним Договором, прийняв на себе в тому числі і зобов`язання щодо його повернення. При цьому, належність обладнання відповідачу нічим не спростована, що в свою чергу підтверджено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 по справі № м758/10283/14-ц, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням в тому числі встановлено, що жодних вимог компанії «ВІР Corporation» на передане відповідно до Договору від 30.04.2010 позивачу майно не має, в власником вказаного майна є відповідач.

Представник третьої особи заперечував проти позову. Просив відмовити в його задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що положеннями оспорюваного Договору не передбачено обов`язку відповідача повідомити позивача щодо правової підстави володіння майном, яке передавалось за Договором. Належність обладнання на праві власності відповідачу

23.07.2015 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А .І. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду.

31.07.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

23.11.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1137 від 22.11.17 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2017, вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

15.01.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. у зв`язку з набранням 15.12.2017 чинності змін, відповідно до яких ЦПК України викладено в новій редакції, справу призначено до розгляду в загальному порядку та призначено проведення підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

28.02.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

01.03.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника відповідача та залучено в якості третьої особи ТОВ «Актокс Україна».

23.04.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

15.05.2018 від представника третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву.

28.08.2018 від представника третьої особи надійшли пояснення урахуванням відповіді на відзив.

12.09.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання по справі, справу призначено до розгляду по суті.

22.05.2019 ухвалою суду вирішено питання про примусовий привід свідка ОСОБА_9 .

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним; (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У судовому засіданні встановлено, що 30.04.2010 між позивачем, ОСОБА_1 (Виконавець) та відповідачем, Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_5 (Замовник) укладено Договір на виконання робіт, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника на умовах цього Договору виконати роботи (розробка, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв (обладнання) за технічним завданням Замовника), передбачені п. 1.2. Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Замовник надає Виконавцю технічне завдання на виконання робіт в письмовій формі.

Згідно п. 2.5. Договору, Замовник зобов`язується забезпечити Виконавця обладнанням (відповідно до Додатку № 1) з травня 2010 року по жовтень 2010 року - приміщенням для виконання робіт по даному договору.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 02.06.2010, Виконавець прийняв від Замовника приміщення площею 65 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Додатку № 1 до Договору № 1 на виконання робіт від 30.04.2010, підписаного сторонами 02.08.2010, позивач прийняв від відповідача наступне обладнання: Осцилограф Agilent, аналізатор спектру НР8562А, Аналізатор спектру НР8563Е, скалярний аналізатор (2шт.), осцилограф Tektronix TDS210 (2 шт.), Комп`ютер (5 шт.), принтер HP LJ1005, шафа металева (2 шт.), шафа офісна (2 шт.), стіл письмовий (9 шт.), стілець офісний (13 шт.), сейф, куллер, а всього на загальну вартість 809 000, 00 грн.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини

Згідно ч. 1-2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Положення ч. 1 ст. 627 ЦК України визначають, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що оспорюваний Договір було укладено останнім під впливом обману, оскільки обладнання, яке було передано позивачу для виконання ним спірного Договору, належало не відповідачу, а іншій особі, а саме «BIP Корпорація». Зазначає, що якби вказана обставина була відома позивачу, то він не укладав би спірний Договір. Також, вказав, що за фактом привласнення відповідачем зазначеного майна було порушено кримінальне провадження.

З врахуванням наведеного, позивач просить визнати оспорюваний Договір недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін' або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. (Аналогічні положення містяться в пункті п`ятому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За змістом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Аналогічні положення містяться в пункті двадцятому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Так, в судовому засіданні встановлено, що представник Корпорації «ВІР» ОСОБА_11 листом від 02.04.2015 повідомив позивача про те, що майно, яке останній отримав за Договором та для виконання умов Договору, не належить відповідачу та було привласнене останнім.

Крім того, факт обману з боку відповідача позивач також обґрунтовує наявністю розпочатих за заявою представника «ВІР Corporation» та самого позивача кримінальних проваджень.

В матеріалах справи міститься витяг з кримінального провадження № 0003953, з якого вбачається, що 28.04.2015 Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві до ЄРДР за заявою ОСОБА_11 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України, а саме в період з січня по червень 2010 року громадянин ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою заволодів грошовими коштами в розмір 41 000 доларів США, обладнанням в кількості: Осцилограф (3 шт.), аналізатор спектру (2 шт.), скалярний аналізатор (2 шт.), комп`ютери (5 шт.), які належить фірмі «ВІР Corporation».

Відомості про особу, повідомлену про підозру - відсутні.

Також в матеріалах справи наявний витяг з кримінального провадження № 0003265, з якого вбачається, що 17.05.2016 Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація ч. 1 ст. 355 КК України, а саме в період з травня по вересень 2014 року громадянин ОСОБА_5 примушує до виконання цивільно-правових зобов`язань, які виражаються у сплаті коштів за користування обладнанням, яке йому не належить.

Відомості про особу, повідомлену про підозру - відсутні.

Згідно відповіді Оболонського УП ГУ НП в м. Києві, наданої в листі від 21.06.2018 № 170-аз/125/51/04-2018, досудове розслідування у кримінальному провадження № 0003953 триває.

Відповідно до листа Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 17.07.2018 вих.№ 146-АЗ/125/51-18, кримінальне провадження № 0003265 було закрито 23.12.2015, про підозру нікого не повідомлялось.

Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до зазначених доказів, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке рішення суду, яким встановлено вину відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з привласненням обладнання, переданого відповідачем позивачу для виконання умов Договору.

При цьому, наявність кримінального провадження сама по собі не свідчить про ту обставину, що відповідачем були вчинені протиправні дії, в тому числі і по відношенню до позивача.

Інші докази, а саме відповідне листування зазначеної вище Корпорації, заяви та протоколи допиту, митні транспортні накладні також не підтверджують належність обладнання іншій особі або ж вчинення відповідачем будь-яких шахрайських чи інших протиправних дій по відношенню до позивача, а тому суд до уваги їх не бере.

Також, суд звертає увагу на та обставину, що предметом укладеного між сторонами оспорюваного Договору не є зазначене обладнання чи право власності на нього, оскільки обладнання було передане позивачу саме для виконання умов Договору.

За змістом пп. 10.1., 10.3. оспорюваного Договору, Договір може бути розірвано за взаємною згодою сторін, або в односторонньому порядку, про що ініціююча сторона зобов`язана повідомити іншу сторону за 10 календарних днів до дати розірвання.

В подальшому, у порядку п. 10.1., 10.3. оспорюваного Договору та з ініціативи Замовника (відповідача) Договір № 1 від 30.04.2010 на виконання робіт щодо розробки, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв достроково розірвано.

Вказані обставини встановлені, зокрема, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03.06.2015 у справі №22-ц/796/7983/2015, яким скасоване рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.04.2015, прийняте за результатами розгляду позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором виконання робіт.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням суду апеляційної інстанції позов було задоволено частково та стягнуто з позивача на користь відповідача кошти в сумі 809 000, 00 грн. - вартість обладнання, відсотки за користування обладнанням за період з 25.07.2014 по 28.08.2014 та вартість обладнання, збільшена на індекс інфляції у вказаний період.

При цьому, судом апеляційної інстанції досліджувалось питання законності стягнення вартості обладнання, переданого позивачу відповідачем на виконання умов Договору, в той час коли відсутність права власності ФОП ОСОБА_5 на обладнання не було встановлено під час розгляду справи.

З врахуванням наведеного, та обставина, що відповідачем не було повідомлено позивача про власника переданого останньому для виконання умов договору обладнання, не відноситься до кола обставин, які мають істотне значення (ч. 1 сг.229 ЦК), оскільки до таких обставин віднесено помилку щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При цьому, умовами Договору не визначалась належність відповідачу саме на праві власності обладнання, як правової підстави для його подальшої передачі позивачу.

В свою чергу, на момент розгляду справи позивачем не надано доказів на підтвердження факту незаконного володіння відповідачем обладнання чи введення останнім позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення оспорюваного Договору, зокрема щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Наданими в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 також не підтверджується та обставина, що відповідач ввів позивача в оману щодо власника переданого позивачу обладнання, оскільки зазначене спростовується іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що відповідач не надавав позивачу технічного завдання на виконання умов Договору, оскільки допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що вони разом з позивачем виконували роботу за дорученням відповідача.

Інших доказів, які спростували б вказану обставину, позивачем до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, суд відмовляє в їх задоволенні у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюватися в один рік. (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 16, 203, 204, 215, 216 ЦК України, ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 76, 81-82, 88, 89, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296, 353-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «Актокс Україна», про визнання договору № 1 на виконання робіт від 30.04.2010р. недійсним.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту рішення суду - 21.12.2019.

Суддя: