Житомирський апеляційний суд
Справа №296/893/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 53 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/893/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання наказів про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Сингаївського О.П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 16 жовтня 1995 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та протягом певних періодів обіймав різні посади у структурних підрозділах Фонду соціального страхування України у Житомирській області. Наказом від 1 серпня 2017 року був прийнятий на роботу в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управліня виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

26 жовтня 2017 року він отримав попередження про зміни в організації виробництва та праці, зміни істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення.

19 грудня 2017 року його попереджено про те, що посада, яку він обіймає, скорочується, вакантні посади відсутні, відтак він підлягає звільненню на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

21 грудня 2017 року був виданий наказ про його звільнення з 29 грудя 2017 року. Проте, оскільки у цей день він перебував на лікарняному, наказом від 29 грудня 2017 року його звільнено в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

ОСОБА_1 також вказує, що при його звільненні не були враховані ті обставини, що він має переважне перед іншими працівниками право на залишення на роботі, оскільки має вищу кваліфікацію та продуктивність праці, більший стаж роботи та на його утриманні перебували двоє неповнолітніх дітей. Окрім того, в порушення вимог ст.22 Закону України « Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідачем не було попереджено профспілку про запланові вивільнення працівників та не вжито передбачених даною нормою заходів.

Вважає, що фактично скорочення не відбулось, а змінилась лише назва окремих відділів. При цьому, новостворені відділи продовжували виконувати ті ж самі функції, що й попередні, які були формально ліквідовані.

Також звертає увагу на ту обставину, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності. Окрім того, відповідач не запропонував йому іншу роботу, хоча вільні вакантні посади були. На зазначені посади були призначені працівники, які були прийняті на роботу безпосередньо перед скороченням та пропрацювали всього декілька місяців у Фонді.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати накази в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області №468-к від 21 грудня 2017 року та від 29 грудня 2017 року за №482-к, поновити його на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 30 грудня 2017 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2019 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області Прокопчука В.В. від 21 грудня 2017 року №468-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України .

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області Прокопчука В.В. №482-к від 29 грудня 2017 року про звільнення позивача з роботи у перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 30 грудня 2017 року.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 182889 грн. 11 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 8000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущене до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що позивач був повідомлений про наступне звільнення у встановлений трудовим законодавством строк, оскільки 26 жовтня 2017 року під підпис ознайомився зі змістом цього попередження.

Висновок суду про те, що звільнення позивача відбулось без згоди профспілки, є безпідставним. Так, на засідання профспілкового комітету, яке відбулось 21 грудня 2017 року, ОСОБА_1 не з`явився, оскільки перебував на лікарняному, відтак питання щодо надання згоди на його звільнення не розглядалось. Окрім того, 4 березня 2019 року на адресу суду направлений витяг із засідання профспілкового комітету, яким встановлено, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства.

Необґрунтованим є й висновок суду про те, що позивачеві не були запропоновані усі вакантні посади. Відділ, у якому працював ОСОБА_1 , був ліквідований, а його посада скорочена. Всі працівники, посади яких підлягали скороченню, були звільнені на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а інші працівники були переведені на новостворені посади з 2 січня 2018 року згідно з наказом від 29 грудня 2017 року.

Також відповідач наголошує на тому, що питання переводу працівника на іншу посаду є виключно компетенцією власника або уповноваженого ним органу. При цьому, переважне право працівника на залишення на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Трудове законодавство зобов`язує роботодавця враховувати переважне право працівника лише при скороченні однорідних посад. У даному ж випадку відбулась ліквідація відділу, в якому працював позивач, й посада, яку він обіймав, була єдиною.

На думку відповідача, заслуговує на увагу й та обставина, що навіть після звільнення ОСОБА_1 з роботи, як тільки з`являлась нагода, ним вживались заходи щодо працевлаштування останнього. Про це свідчать письмові пропозиції зайняти посади тимчасово вільних працівників, наравлені позивачеві 22 лютого 2018 року та 17 квітня 2018 року. Зазначені пропозиції залишились без відповідного реагування з боку ОСОБА_1 .

Суду надані беззаперечні докази того, що на час звільнення позивача в Управлінні та його відділеннях не було вакантних посад й відповідач не мав можливості перевести його на іншу роботу.

Також при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не врахував ту обставину, що позивач отримав 10424 грн. 71 коп. вихідної допомоги, відтак сума середнього заробітку має бути зменшена на 10424 грн. 71 коп.

Судом також не була з`ясована та обставина, чи перебував позивач на обліку у центрі зайнятості та чи була йому виплачена допомога по безробіттю, адже у разі виплати такої допомоги від суми середнього заробітку слід відрахувати розмір цієї допомоги.

Окрім того, судом невірно визначений період, за який має бути стягнуто середній заробіток, а також помилково визначений розмір судового збору.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу та пояснили, що жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивача не було допущено. Та обставина, що інші працівники були переведені на новостворені посади, не свідчить про те, що власник повинен був в першу чергу запропонувати ці посади позивачеві, оскільки переважне право працівника на залишення на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Дійшовни висновку про те, що звільнення позивача відбулось у період його тимчасової непрацездатності, суд повинен був перенести дату його звільнення, а не поновлювати на посаді.

Позивач та його представник в судовому засіданні не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та пояснили, що фактично відбулась лише зміна назв окремих структурних підрозділів відповідача. На посади, введені новим штатним розписом, були переведені люди, які пропрацювали у Фонді всього незначний проміжок часу, 2-3 місяці, й в даному випадку, враховуючи вимоги трудового законодавства, роботодавець повинен був враховувати переважне право при заповненні нового штату працівників. Окрім того, за жодних обставин не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а видання наказу 29 грудня 2017 року про звільнення у перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, саме й вказує на грубе порушення положень КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

26 жовтня 2017 року позивача повідомлено про зміни в організації виробництва та праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати праці та симулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посад, які вступлять в дію з 1 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

Листом від 19 грудня 2017 позивач був попереджений про скорочення з 1 січня 2018 року посади, яку він обіймає, та повідомлений про відсутність вакантних посад, у зв`язку з чим він підлягає звільненню на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вказане письмове попередження позивач отримав 19 грудня 2017 року, що підтверджується його підписом ( а.с.71).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 протягом періоду з 19 грудня 2017 року по 2 січня 2018 року перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності ( а.с. 66).

Наказом в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області Прокопчука В.В. від 21 грудня 2017 року №468-к позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту з 29 грудня 2017 року.

Згідно з наказом в.о. начальника Управління від 29 грудня 2017 року №482-к «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Досліджена судом копія трудової книжки містить запис про те, що позивача звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 2 січня 2018 року згідно із наказом №482-к від 29 грудня 2017 року.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України також встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями ч.3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Встановлена законодавцем заборона на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності передбачає неможливість видання наказу про звільнення цього працівника протягом даного періоду. Власник або уповноваженй ним орган вправі ставити питання щодо звільнення працівника лише після закінчення періоду його тимчасової непрацездатності, тобто наказ про звільнення може бути виданий виключно після того, як працівник приступив до роботи.

Як встановлено судом, на час видання наказу від 21 грудня 2017 року №468-к про звільнення ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року, останній перебував на лікарняному. Наказ про перенесення дати звільнення також був виданий в період тимчасової непрацедатності позивача. У трудову книжку внесено запис про звільнення на підставі наказу від 29 грудня 2017 року №482-к, що, в свою чергу, вказує на звільнення ОСОБА_1 під час його тимчасової непрацездатності.

Заслуговує на увагу й та обставина, що в наказі №482-к від 29 грудня 2018 року не зазначено конкретну дату звільнення позивача, водночас, трудова книжка містить запис про звільнення з 2 січня 2018 року.

Отже, видання наказу про перенесення дати звільнення не свідчить про дотримання вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки наказ від 21 грудня 2017 року №468-к та наказ від 29 грудня 2017 року №482-к видавались під час тимчасової непрацездатності позивача.

Посилання представників відповідача на ту обставину, що при недотриманні роботодавцем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України слід перенести дату звільнення працівника, не ґрунтується на вимогах трудового законодавства, оскільки законодавець, встановивши категоричну заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, таким чином ґарантував працівникові право на працю, захист від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Отже, в даному випадку захист порушених прав позивача повинен відбутися шляхом його поновлення на посаді, з якої його звільнено з порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання вищезазначених наказів незаконними та їх скасування й поновлення позивач на роботі.

Проте, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку, суд помилково зазначив початок періоду вимушеного прогулу із 30 грудня 2017 року, в той час, як позивача звільнено з 2 січня 2018 року.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає зміні шляхом зменшення суми середнього заробітку із 182889 грн. 11 коп. до 181447 грн. 58 коп.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню, із 182889 грн. 11 коп. до 181447 грн. 58 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 2 грудня 2019 року.