22.03.2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Дорошинської В.Е.
за участю секретаря Рєпи А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2, треті особи: виконавчий комітет Херсонської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, ОСОБА_5, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, від шлюбу мають сина ОСОБА_1 З 1970 року вона мешкала з родиною в м. Херсоні та перебувала на квартирному обліку як така, що потребувала поліпшення житлових умов. Рішенням виконавчого комітету Суворовської ради народних депутатів м. Херсона №18/1 від 10.01.1986 року, позивачу та її родині було надано право зайняття житлового приміщення, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі ордеру, відповідно до якого наймачем був чоловік позивача ОСОБА_6, який вже помер. Після смерті чоловіка наймачем житлового приміщення стала позивач. 03.10.1992 року син позивача ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2, яка після одруження взяла прізвище «ОСОБА_2» та була зареєстрована у вказаній квартирі. Таким чином, у квартирі мешкала позивач та її син з родиною, але 11.10.2005 року він розлучився з ОСОБА_2, яка продовжувала мешкати в квартирі і звільняти її не хотіла, оскільки в квартирі були прописані їх спільні доньки, які на сьогоднішній день вже дорослі та мешкають окремо та не зареєстровані у спірній квартирі. Колишня невістка вступила до шлюбу з іншим чоловіком, змінила прізвище на «ОСОБА_2» та від нього народила сина ОСОБА_3. Незважаючи на те, що вона не є власником квартири, вона зареєструвала дитину у спірній квартирі. Пізніше позивачу стало відомо, що колишня невістка знову вийшла заміж за громадянина ОСОБА_10 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила від нього доньку ОСОБА_4, яку також зареєструвала у спірній квартирі. Після одруження з ОСОБА_10, вона змінила своє прізвище та прізвище свого сина ОСОБА_3 на «ОСОБА_3». Таким чином, на сьогоднішній день в спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, позивач, її син ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які не є родичами позивача.
У зв'язку з наведеним просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради зняти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.07.2018 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.
На адресу відповідача та третіх осіб було направлено копію ухвали суду від 20.07.2018 року, але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_6, родина якого складається з трьох осіб (дружини ОСОБА_1, сина ОСОБА_1 та нього особисто), на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської ради народних депутатів м. Херсона від 10.01.1986 року №18/1 був виданий ордер № 74 від 16.01.1986 року на право на заняття двох кімнат у квартирі АДРЕСА_1.
Відповідно до витягу з протоколу № 2 засідання міської громадської комісії з житлових питань від 04.02.2004 року було розглянуто заяву ОСОБА_1 про зміну договору найму жилого приміщення вказаної вище квартири у зв'язку зі смертю наймача та вирішено визнати наймачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1
Як вбачається з копії паспорта сері НОМЕР_1, виданого 11.08.2015 року Суворовським РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області на ім'я ОСОБА_2, остання з 22.07.2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_10 та ОСОБА_2, які не є членами родини позивача ОСОБА_1
Згідно відповіді Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 19.12.2018 року №1621/8709, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.
З акту ОСББ «Покришева, 57» № 273 від 28.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані, але фактично не проживають, особистих речей у квартирі не мають. Фактично у вказаній квартирі проживає ОСОБА_1.
В ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Положеннями ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.
У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
З позову вбачається, що відповідач була зареєстрована за вказною адресою зі згоди позивача, а доказів, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано, а навпаки зазначено про наявність конфліктних відносин між сторонами, що унеможливлює встановлення відсутності перешкод у користуванні житлом позивачем відповідачу.
Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Тому з цих підстав позовні вимоги в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, судом також встановлено, що до суду не надано доказів наявності у матері дітей у власності або в користуванні іншого житла, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація її колишньої невістки та неповнолітніх дітей, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном. Тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог щодо дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, то суд вважає, що у цій частині позову слід також відмовити, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на час розгляду справи дітям дев'ять років та два роки, а тому останні в силу норм діючого законодавства України вважається малолітніми.
Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.
Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дітей, вони не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщення як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце.
Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, у зв'язку з чим у задоволенні позову в цій частині, також слід відмовити.
Щодо позовних вимог про зняття з реєстрації відповідача, то вони є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не відноситься до компетенції суду, з огляду на таке, відповідно до п.п.3, 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 6-13, 81, 133, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 280-283, 354 ЦПК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2, треті особи: виконавчий комітет Херсонської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, ОСОБА_5, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя В.Е. Дорошинська