ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1824/18 Номер провадження 22-ц/814/851/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, призначеної для індивідуального гаражного будівництва, він є власником земельної ділянки площею 0,0096 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, та відповідно власником нежитлової будівлі (гаражу) загальною площею 31,8 кв.м., що розташована на вказаній земельній ділянці, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2010 року, зареєстрованого в КП «Лубенське МБТІ» за реєстровим номером 669 в книзі №2 і виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 26289154 від 02 червня 2010 року.

Вищевказана нежитлова будівля загальною площею 31,8 кв.м. складається з гаража (1-1 приміщення гаража площею 13,0 кв.м., 2-1 приміщення гаража площею 18,8 кв.м.), який зданий в експлуатацію на підставі сертифікату про відповідність за № ПТ 000314 від 27 квітня 2010 року.

Так склалося, що в одному з його нежитлових приміщень (гаражі приміщення 1-1 площею 13,0 кв.м) знаходяться приватні речі чужої для нього особи, ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_1, по сусідству з ним і її домоволодіння межує з його домоволодінням.

ОСОБА_2 зачинила належний йому гараж разом із своїми речами і у нього, як власника, немає доступу до належного йому нежитлового приміщення. А на його прохання звільнити гараж, що є його власністю, відповідач не реагує.

Просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ним нежитловим приміщенням гаража, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання винесення всього належного їй майна із належного йому нежитлового приміщення та надання йому доступу до його власності.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 належним йому нежитловим приміщенням гаража, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, шляхом винесення із даного гаража всього належного їй майна та надання ОСОБА_3 доступу до даного гаража.

Непогодившись з рішенням суду першої інстанції його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просив відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, призначеної для індивідуального гаражного будівництва, є власником земельної ділянки площею 0,0096 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, та відповідно власником нежитлової будівлі (гаража) загальною площею 31,8 кв.м., що розташована на вказаній земельній ділянці, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2010 року, зареєстрованим в КП «Лубенське МБТІ» за реєстровим номером 669 в книзі № 2 і виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 26289154 від 02 червня 2010 року (а.с.7-14).

Вищевказана нежитлова будівля загальною площею 31,8 кв.м. складається з гаража (1-1 приміщення гаража площею 13,0 кв.м., 2-1 приміщення гаража площею 18,8 кв.м.), який зданий в експлуатацію на підставі сертифікату про відповідність за № ПТ 000314 від 27 квітня 2010 року.

У приміщенні гаража 1-1 площею 13,0 кв.м знаходяться приватні речі відповідача по справі ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_1, по сусідству з позивачем, в домоволодінні, яке межує з домоволодінням позивача ОСОБА_3

ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що вона зачинила даний гараж разом із своїми речами, про що також вказано у її відзиві на позов.

На даний час у позивача немає доступу до належного йому нежитлового приміщення гаража, що також не заперечується учасниками справи.

У зв'язку з такою ситуацією позивач ОСОБА_3 27 березня 2018 року звертався до відповідача з письмовою вимогою про звільнення гаража, але відповідач залишила його прохання без реагування.

Допитані в судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції свідки пояснили наступне.

Так, ОСОБА_4 зазначив, що в 1995-1997 роках вони домовились із сусідом ОСОБА_5, що вони до його гаража прибудують свій гараж. Із батьком позивача у них також була домовленість, що він дасть можливість доступу (проходу) до збудованого ними гаража. На даний час у них доступу до гаража немає, оскільки прохід закрито парканом. Потім виявилось, що землю приватизував і гараж цей на себе оформив ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що спірний гараж будував ОСОБА_4 і він сам приймав участь у його будівництві. Це було більше п'ятнадцяти років назад. Там був уже збудований гараж і вони до нього добудували ще один. Після завершення будівництва ОСОБА_4 користувався даним гаражем.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що вона є власником садиби за адресою АДРЕСА_3 В 1997 році вони із чоловіком придбали домоволодіння АДРЕСА_3. Їх сусідом по АДРЕСА_2 був ОСОБА_8 В 2000 році її чоловік дозволив ОСОБА_4 зробити тимчасовий прохід, а ОСОБА_8 дозволив їм прибудувати гараж до свого гаража. Після побудови гаража ОСОБА_2 його частина опинилась на належній їм земельній ділянці. В подальшому ОСОБА_4 відмовився розбирати гараж, тому їм довелося оформити цей гараж на себе. ОСОБА_4 потрапляють в приміщення гаража через вікно із свого двору. Коли вони давали дозвіл ОСОБА_4 на прохід, то земля була вже приватизована.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу положень ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст.ст. ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що їй належить будь-яке речове право на нежитлове приміщення (гараж) за адресою: АДРЕСА_2., натомість вказаний гараж, будучи нерухомим майном, станом на час розгляду даної справи зареєстрований за ОСОБА_3

Оскільки право позивача на володіння, розпорядження та користування нерухомим майном порушено, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, що спірне приміщення побудовано відповідачем та її чоловіком на місці загального проходу з садиби по АДРЕСА_4 а не на земельній ділянці ОСОБА_3, на момент побудови земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_8 в подальшому була передана до земель міської ради, здійснивши приватизацію гаража позивачем порушено правила містобудування, пожежної безпеки, незаконно отримано Державний акт на право власності, не є підставою для задоволення позову оскільки позивач є власником спірного майна на підставах встановлених законом, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2010 року є чинними.

При цьому, в межах розгляду позову про усунення перешкод в користуванні майном суд перевіряє право власності на це майно, а не законність його набуття, рішення про визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2010 року недійсними суду не надавалися.

Посилання ОСОБА_2 на те, що в даному гаражів знаходяться їх з чоловіком речі, які не мають особливого значення та вони не мають доступу до гаража оскільки позивачем встановлено паркан не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зазначення ОСОБА_2, що вона є неналежним відповідачем по справі, так як у спірному гаражі знаходиться автомобіль ОСОБА_9 не заслуговую на увагу, оскільки в даному гаражі знаходяться також і її речі, а в рішенні суду зазначається про усунення перешкод у користуванні майном саме шляхом винесення відповідачем свої речей.

Не є підставою для скасування рішення суду те, що ОСОБА_10 подано позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, оскільки на момент розгляду справи рішення щодо відмови чи задоволення позовних вимог ОСОБА_10 не винесено.

Колегія суддів звертає увагу, що задоволення позовних вимог по зазначеній справі може бути підставою для перегляду справи за нововиявленими обставинами.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 22 березня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко