ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2287/18
Провадження №2/477/203/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши в м. Миколаєві в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку, завданого матеріально відповідальною особою,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на його користь відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в сумі 28142 грн. 78 коп.

На обґрунтування цьому вказував, що 16 грудня 2016 року між ним, як приватним підприємцем, та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, відповідно до якого вона зобовязалася виконувати обовязки продавця продовольчих товарів. В той же день між ними було укладено договір про її повну матеріальну відповідальність.

Однак, проведеною 27 червня 2018 року інвентаризацією в магазині продовольчого товару була виявлена нестача товару на суму 24012 грн. 14 коп., з яких відповідачка визнала 23606 грн. 28 коп.

З врахуванням її особистого боргу в сумі 4536 грн. 50 коп. загальний розмір збитку складає 28142 грн. 78 коп.

Вказуючи, що вона відмовляється добровільного його відшкодувати, просив стягнути його в повному розмірі на свою користь.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити з тих же підстав, що й були зазначені ними у позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, вказуючи, що підстав для виникнення нестачі не було, а навпаки це могло бути наслідком нечесних дій власника магазину.

Суд, заслухавши пояснення та посилання учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, встановив наступні правовідносини та прийшов до викладеного нижче висновку.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпроП) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (ч. 1 ст. 130 КЗпроП).

В ч.ч. 2-5 цієї ж статті передбачено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до ст. 131 КЗпроП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпроП).

Так, статтею ст. 134 КЗпроП передбачено випадки повної матеріальної відповідальності, заподіяної з вини працівника підприємству, установі, організації, в тому числі, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п. 1 ч. 1).

Статтею 135-2 цього ж кодексу передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 135-2 КЗпроП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Відповідно до матеріалів справи відповідачка була прийнята на роботу до позивача приватного підприємця в якості продавця магазину продовольчих товарів в с. Мирне Вітовського району Миколаївської область.

Про це між ним був укладений трудовий договір від 16 грудня 2016 року.

Також, того ж дня між ними був укладений договір про її повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого вона, як продавець продовольчих товарів, взяла на себе зобовязання про повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання майна та ввірених їй матеріальних цінностей.

Позивач просив стягнути з відповідачки відшкодування матеріального збитку в розмірі сумі 28142 грн. 78 коп., з яких - 4536 грн. 50 коп. це її особистий борг.

В судовому засіданні вона вказала, що в рахунок заробітної плати брала товар із магазину, що вчинялося із дозволу власника. Позивач цей факт не заперечував.

Виходячи з розуміння положень ст. 130-132 КЗпроП це не може вважатися збитками, завданими підприємству чи його власнику, тому в задоволенні позову про стягнення даної суми суд повинен відмовити.

Що ж стосується іншої суми, то позивач посилався на те, що проведеною 27 червня 2018 року інвентаризацією в магазині продовольчого товару була виявлена нестача товару на суму 24012 грн. 14 коп., з яких відповідачка визнала 23606 грн. 28 коп.

На підтвердження позовних вимог він представив наступні докази:

-копію пояснювальної відповідачки від 19 травня 2018 року, за якою вона зобовязалася повернути борг на протязі червня та липня в сумі 4835 грн. 50 коп.;

-копію пояснювальної відповідачки від 21 червня 2018 року, згідно з якою вона вказує, що із загальної суми нестачі в сумі 23 606 грн. 28 коп. нестача на 10455 грн. 45 коп. було роздано людям, а іншу пояснити не може, в якій також зазначено, що перерахунок товару проведено в її присутності вірно;

-копії рукописних записів із зазначенням прізвищ та сум боргу;

-копію акту інвентаризації від 27 червня 2018 року, відповідно до якого за обліком повинно рахуватися товару на суму 106357 грн. 39 коп., фактично є на суму 82545 грн. 25 коп., нестача складає 24012 грн. 14 коп.;

-копію інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей від 27 червня 2018 року, відповідно до якої при проведенні інвентаризації встановлено наявність товару на загальну суму 82545 грн. 25 коп.

Крім того, вже під час розгляду справи позивачем, на підтвердження нестачі товару було надано копію аркушу паперу із записами сум та інших даних, серед яких зазначено, що залишок 108276,12, приход 32068,35 + 915, расход 34902,08, остаток 105442,39 + 915 = 106357,39, що на переконання позивача підтверджувало факт прийняття відповідачкою товару.

Цивільним процесуальним кодексом України в ст. 81 передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В той же час, на думку суду, позивачем не було представлено достатніх та беззаперечних доказів утворення нестачі, а саме:

-не було представлено доказів, що відповідачка отримала у певний час певну кількість товару за визначеною вартістю,

-за період з дня отримання товару по день інвентаризації певна кількість товару була реалізована, що підтверджено отриманням коштів та обліком реалізованого товару;

-порівнянням кількості товару передано, реалізованого та залишку визначено його нестачу.

Однак суду не надано достовірних доказів про передачу товару та його реалізацію. Надання тільки матеріалів інвентаризації товарів в магазині, тобто фіксування його наявної кількості та виду, не може слугувати в повній мірі підтвердженням нестачі.

Таким чином суд приходить до висновку, що належними та допустими доказами позовні вимоги підтверджені не були і в задоволені позову слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не в повній мірі було забезпечено умови для нормальної роботи продавця товару, оскільки не встановлено належний облік товару, який передавався продавцю до магазину та був реалізований, в тому числі і в борг місцевим селянам, що робилося з дозволу власника.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

З врахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову приватного підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку, завданого нею як матеріально відповідальною особою в сумі 28142 грн. 78 коп. відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів після складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, його повний текст складено на 15 березня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко