Ухвала

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 310/8960/17

провадження № 61-20659 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про відшкодування шкоди.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 21 червня 1991 року з Управління Внутрішніх справ Донецької області на його користь стягнуто щомісячно по 72 карбованці 20 коп., починаючи з 20 березня 1991 року, безстроково, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому 08 жовтня 1983 року при виконанні службових обов`язків начальника слідчого відділу Старобешівського РВВС, оскільки позивач був травмований під час ДТП.

Посилався на те, що сума виплати регресу кожного місяця дорівнювала 30 відсотків розміру грошового забезпечення за останньою посадою, яку мав до ДТП. Позивачу стало відомо, що відповідачем визначався розмір для відшкодування матеріальної шкоди від посадового окладу слідчого, а не з середньої заробітної плати начальника слідчого відділу, як зазначено в рішенні суду. Вважав, що відповідач не відшкодував йому шкоди в повному обсязі за період з серпня 2014 року до грудня 2017 року у розмірі 110 712 грн.

Просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди заборгованість за період з липня 2014 року до дати розгляду позовної заяви.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 . 190 245 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування матеріальної шкоди, розмір якої визначено рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 21 червня 1991 року.

Ціна позову у цій справі становить 190 245 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн*100=192 100 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів.

При цьому, касаційна скарга не містить доводів про випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Вказівка в резолютивній частині постанови Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи, що касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Донецькій області подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко