КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/4441/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/2924/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника Конюшка Дениса Борисовича, та апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_5, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

у червні 2018 рокуОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 97 445,81 грн, 2 300 грн витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 5 812 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.11.2017 з вини відповідача сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний йому автомобіль НОМЕР_1. Вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля складає 159 125,75 грн, з яких від ПАТ «СК «Країна» ним отримано страхове відшкодування у сумі 61 679,94 грн. Проте сума страхового відшкодування не покриває у повному обсязі спричинені збитки. Крім того, внаслідок пошкодження автомобіля він зазнав моральних страждань.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9 324,74 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2 300 витрат на оплату автотоварознавчого дослідження, 1 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвали нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на необгунтованість рішення суду. А саме, суд не врахував, що страхова компанія відшкодовує шкоду з урахуванням фізичного зносу автомобіля, проте він бажає відновити автомобіль, а тому решту суми 97 445,81 грн вже без урахування зносу має сплатити відповідач, як особа, яка завдала шкоди. Суд неправильно застосував ст.. 22, 1192 ЦК України та не врахував правову позицію, викладену у постанові ВС від 25.04.2018 у справі № 760/5618/16-ц.

У відзиві на цю апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 просив задовольнити апеляційну скаргу позивача лише і частині скасування рішення суду. В решті з доводами апеляційної скарги не погоджується, вказуючи на те, що представник позивача не мав повноважень на подачу позовної заяви та судовий збір сплачено не у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду, залишити позов без розгляду та стягнути з позивача на користь відповідача 25 000 грн, витрачених на правову допомогу, посилаючись на те, що суд прийняв до розгляду позовну заяву, яка підписана неналежною особою. А саме, позовна заява подана і підписана адвокатом Конюшко Д.Б., який на підтвердження своїх повноважень надав ордер без зазначення на його зворотній стороні наявності або відсутності обмежень своїх повноважень, наданих довірителем. Крім того, в ордері зазначено договір, який не є договором про надання правничої допомоги, оскільки він підписаний не як адвокатом, а як страховим юристом. Крім того, суд не звернув уваги на те, що судовий збір сплачено не у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Конюшко Д.Б. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, Вказує на те, що договір про надання правової допомоги укладено між замовником ОСОБА_2 та страховим юристом адвокатом КонюшкоД.Б. Назва сторони договору, як страховий юрист, не позбавляє Конюшка Д.Б. статусу адвоката, і не позбавляє його права діяти в інтересах позивача. Суд не надав позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви з підстав неповної сплати судового збору чи з інших підстав, а тому положення п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не можуть бути застосовані після ухвалення рішення по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник КонюшкоД.Б. підтримали апеляційну скаргу позивача та просили її задовольнити, апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу відповідача та просив її задовольнити, апеляційну скаргу позивача просив задовольнити лише в частині скасування рішення суду.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2017 в м. Бориспіль по вул. Київський шлях з вини ОСОБА_3, який керував автомобілем НОМЕР_2, сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.нНОМЕР_5, який належить на праві власності ОСОБА_2.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2017, ОСОБА_3 визнано винним у даній ДТП та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно зі звітом № 1160 від 28.12.2017 та ремонтної калькуляції до нього вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номерний знак НОМЕР_3, внаслідок пошкодження при ДТП складає 71 004,73 грн.

За складання цього звіту позивачем сплачено 2 300 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Країна».

28.04.2018 року позивач отримав від ПАТ «Страхова компанія «Країна» страхове відшкодування у сумі 61 679,94 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є винним у заподіянні позивачу матеріальної шкоди та розмір страхового відшкодування недостатній для повного відшкодування збитків. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з глибини та тривалості фізичних і душевних страждань позивача, з урахуванням принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Пунктами 9.1, 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст. 29 цього Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Чинним законодавством передбачено як стягнення відшкодування шкоди на підставі звітів про вартість матеріальної шкоди для подальшого ремонту автомобіля, або отримання відшкодування, якщо особа не бажає відновлювати транспортний засіб, так і за доказами про реально понесені витрати на відновлювальний ремонт автомобіля.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав від ПАТ «Страхова компанія «Країна» страхове відшкодування у сумі 61 679,94 грн виходячи із сум, визначених у звіті про визначення матеріального збитку. У заяві про виплату страхового відшкодування позивач зазначив розмір відшкодування 71 004,73 грн. Відповідно до звіту саме ця сума є вартістю відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу та вартістю матеріального збитку.

Позивач посилається на те, що він має намір відновити автомобіль на що йому необхідно витратити 159 125, 75 грн без урахування фізичного зносу автомобіля. Разом з тим у матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт у підтвердження реальних витрат, понесених на ремонт автомобіля, а відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що сам по собі звіт не є доказом реально понесених витрат, а лише фіксує попередню суму вартості відновлювального ремонту, якщо при ремонті автомобіля будуть використані нові деталі. При проведенні ремонтних робіт зазначена сума може як співпадати з сумою, визначеною у звіті, так і відрізнятися від неї як у бік збільшення, так і у бік зменшення такої суми.

Із звіту вбачається, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля складає 0, 651.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначеної норми дійшов правильних висновків про те, що розмір матеріального збитку, що підлягає відшкодуванню складається з різниці суми, визначеної у звіті як вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_4 та суми, виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Коефіцієнт фізичного зносу автомобіля складає 0, 651.

У матеріалах справи відсутні докази неможливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові, та що деталі, які підлягали заміні зняті з виробництва. Позивач не зміг надати пояснень де знаходяться замінені деталі, стан замінених деталей та їх залишкову вартість, як і не надав доказів про те, що така заміна реально відбулася.

Аналіз змісту ст. ст. 1192, 1194 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що відшкодуванню підлягають реально понесені витрати для відновлення пошкодженого майна, і якщо пошкоджено було не нове майно, а майно, яке мало ступінь зносу, то за відсутності доказів неможливості відновлення такого майна без заміни певних деталей на нові винна особа у спричиненні шкоди не повинна сплачувати різницю між дійсною вартістю майна, яке пошкоджено з її вини та вартістю нового майна. У випадку ж наявності доказів неможливості відновлення автомобіля без заміни деталей на нові (зняття їх з виробництва тощо), особа винна у спричиненні шкоди має право вимагати передачі їй замінених деталей, а у випадку коли потерпіла особа не може передати такі деталі їх залишкова вартість має відраховуватися від розміру відшкодування, яке підлягає стягненню.

Відтак доводи апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення з відповідача вартості відновлювального ремонту без урахування зносу автомобіля, а не вартості матеріального збитку, визначеного у звіті колегія суддів не може визнати обґрунтованими.

Посилання позивача на те, що у випадку продажу автомобіля після відновлення його товарна вартість буде нижчою, ніж була б, якби автомобіль не зазнав механічних пошкоджень внаслідок ДТП не впливають на висновки суду, оскільки вимог про відшкодування втрати товарного вигляду автомобіля позивач не заявляв, доказів не подавав та це питання не було предметом розгляду у даній справі.

Колегія суддів також не може погодитися з доводами представника позивача про те, що у звіті вказано про коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, а не деталей автомобіля, а тому деталі автомобіля не мають ступеню зносу, оскільки автомобіль складається саме з вузлів та деталей, які, як і автомобіль в цілому, при експлуатації піддаються зносу.

Відтак рішення суду в частині відмови у стягненні відшкодування, виходячи із суми, зазначеної у звіті, як вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу автомобіля не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Незважаючи на те, що позивач просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги як щодо відшкодування матеріальної шкоди, так і щодо моральної шкоди у повному обсязі, будь - яких доводів неправильності визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача зведені до того, що позовна заява підлягала поверненню позивачу на підставі п. 2 та п. 8 ст. 257 ЦПК України, оскільки подана від імені позивача особою, яка не має повноважень на ведення справи та судовий збір сплачено не у повному обсязі. Рішення суду в частині визначення розміру матеріальних збитків чи моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу відповідачем не оскаржується.

Відповідно положень статті 257 ЦПК України суд постановляє увалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не повноважень на ведення справи (пункт 2), а також у разі якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана представником позивача ОСОБА_2 - Конюшко Д.Б.

До позовної заяви додано копію договору про надання юридичних послуг, який укладено між ОСОБА_2 та адвокатом Конюшко Д.Б., копію ордеру, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю та копію посвідчення адвоката.

Згідно із ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Суд першої інстанції не постановляв ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду з підстав неповної сплати судового збору чи з інших підстав та не надавав позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду з підстав неповної сплати судового збору на стадії апеляційного розгляду суперечать вимогам цивільного процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що з позовом звернулась особа в інтересах ОСОБА_2, яка не має повноважень на ведення справи не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки представником позивача на підтвердження своїх повноважень до суду першої інстанції було подано, копію ордеру, копію свідоцтва та посвідчення адвоката разом з договором про надання юридичних послуг доводи апеляційної скарги про відсутність повноважень у представника позивача на ведення справи колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем при подачі позову судовий збір сплачено не у повному розмірі не є підставою для скасування рішення суду, оскільки такі питання можливо вирішити шляхом ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 20.03.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик