Справа № 214/1310/19
2/214/1473/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про забезпечення позову

21 березня 2019 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської ОСОБА_1, розглянувши матеріали заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) та нарахованих збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в загальному розмірі 37 481 грн. 40 коп., яка включає: суму позики 27 247 грн. 89 коп., проценти за користування коштами 6142 грн. 91 коп., та нараховані в порядку ст.625 ЦК України збитки 3% річних в сумі 1053 грн. 93 коп., інфляційні втрати 3036 грн. 67 коп.; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову в порядку ст.149 ЦПК України шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_3, які можуть знаходитись в неї чи інших осіб, а також шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти певні дії, а саме заборони їй виїзд за межі України до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог та набрання законної сили рішенням суду. Вимоги заяви мотивовано тим, що позивачі відомо про те, що ОСОБА_3 часто виїжджає закордон України та має на меті отримати громадянство іншої держави. Крім того, відповідач має відкриті в банківських установах рахунки, у тому числі валютні. Оскільки добровільно позику відповідач їй не повертає, позивач вважає, що невжиття заявлених нею заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення в майбутньому у випадку ухвалення рішення на її користь, тим самим не зможе забезпечити належного захисту її порушених прав.

У порядку ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Заяву про забезпечення позову подано до суду з дотриманням порядку, встановленого ч.1 ст.152 ЦПК України.

Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову як заходу цивільного процесуального припинення дій є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішує питання про зустрічне забезпечення.

Дослідженням змісту та вимог позовної заяви встановлено, що предмет спору фактично стосується стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 37 481 грн. 40 коп., строк повернення якої хоча й настав, однак відповідач її добровільно не повертає позивачеві, що стало підставою для звернення останньої до суду.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що на даний час є всі підстави припускати, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним та оправданим завданнями цивільного судочинства та забезпечуватиме ефективний захист та поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів позивача, які вона має намір захистити при зверненні до суду.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема, накладення арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього чи інших осіб; забороною вчинення певних дій. Саме такі види забезпечення позову просить застосувати представник позивача, виходячи із характеру спору та змісту предявлених вимог.

Обираючи вид забезпечення позову, суд враховує інтереси сторін та інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, предявленим вимогам, їх розмірові в контексті співмірності їх із заявленими позивачем заходами забезпечення позову. У звязку з чим суд вважає за доцільне забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 в межах суми позовних вимог в розмірі 37 481 грн. 40 коп., що знаходяться на рахунках, відкритих на її імя.

З огляду на те, що доказів наявності у власності відповідача нерухомого чи рухомого майна, на яке позивач також просить накласти арешт, ОСОБА_2 в рахунок доведення предявлених вимог заяви про забезпечення позову суду не надано, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог заяви в цій частині.

Щодо заявленого позивачем заходу забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_3 виїзд за межі України до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог та набрання законної сили рішенням суду, суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Пунктом 2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено можливість тимчасового обмеження у виїзді громадян з України, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші неврегульовані зобов'язання до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За змістом цього пункту можливість обмеження у виїзді не пов'язується з розглядом цивільних справ, а передбачається така можливість для громадян суб'єктів цивільних відносин, які мають неврегульовані відносини до судового розгляду. Факт того, чи дійсно виниклі між сторонами зобовязання є невиконаними, підлягає вирішенню в рамках даного спору.

Суд зауважує, що перелік видів заходів забезпечення позову визначено в ст.150 ЦПК України, проте серед них не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України. Таким чином, ураховуючи, що в ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому стст.149-153 ЦПК, застосувати такий захід забезпечення позову як тимчасове обмеження у виїзді за межі України у звязку з порушенням у суді цивільної справи, слід дійти висновку, що суд не може застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову при розгляді цивільної справи, оскільки це порушує норми ЦПК України та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією України.

Заявляючи такий захід як вид забезпечення позову, позивач фактично ототожнила питання тимчасового обмеження боржників у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, що не є тотожним, не взявши до уваги, що повноваження судів при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову. Крім того позивачем не враховано адекватність заявленого нею заходу забезпечення позову з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких вона просить, та інтересів відповідача, адже вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди.

Підстав, які б визначали необхідність застосування зустрічного забезпечення позову в порядку ст.154 ЦПК України, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.2, 150-153, 157, 260-261, 353, 354, ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) та нарахованих збитків задовольнити частково.

Накласти арешт в межах суми позовних вимог в розмірі 37 481 грн. 40 коп. на грошові кошти, наявні на рахунках, відкритих на імя ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: м. Кривий Ріг, мкр-н. Сонячний 40/78) до ухвалення рішення по вищезазначеній цивільній справі №214/1310/19.

У застосуванні інших заявлених ОСОБА_2 заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня постановлення незалежно від її оскарження та відкриття виконавчого провадження.

Копію ухвали невідкладно направити Саксаганському відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області для негайного виконання, а сторонам для відома.

Попередити, що особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом 15 днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя Гринь Н.Г.