Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 415/5248/15-ц

провадження № 61-28510св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач) Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коновалової В. А., Дронської І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 1204/0708/45/021, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 18 000,00 доларів США із розрахунку 11,90 % річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту і до 23 липня 2028 року включно.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором,

23 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 (поручитель),

ОСОБА_3 (позичальник) укладений договір поруки № 1204/0708/45-021-Р-1 згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 23 травня 2008 року № 1204/0708/45/021. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов'язань за договором. Поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків нового кредитора.

ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором від 23 липня

2008 року № 1204/0780/45/021.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим, станом на 21 липня 2015 року відповідач має заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45/021 у сумі 438 815,32 грн, із яких: тіло кредиту -

354 849,55 грн, відсотки - 62 028,39 грн, пеня - 20 634,53 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом та відсотками відповідно 255,36 грн та

1 047,48 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року № 1204/0708/45-021 у розмірі 438 815,32 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року

№ 1204/0780/45/021 у розмірі 256 728,85 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Відмовлено у задоволенні позову

ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4

Рішення мотивоване тим, що розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 21 липня 2015 року не містить детальної інформації щодо всіх складових боргу як відсотків так і пені із зазначенням періоду та кількості днів, а отже, позивач не довів наявність заборгованості у повному обсязі. Крім того, вимоги банку до поручителя не підлягають задоволенню, оскільки в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року № 1204/0708/45-021 станом на 21 липня 2015 року у сумі 365 801,77 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року № 1204/0708/45-021 станом на 21 липня 2015 року у сумі 52 379,02 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що за умовами кредитного договору ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 23 липня 2028 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами), тому вимоги банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла до 20 лютого 2015 року за кредитним договором

№ 1204/0708/45-021 пред'явлені поза межами встановленого строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Проте поруку не можна вважати припиненою в частині заборгованості за тілом кредиту, яка виникла за період

із 10 лютого 2015 року по 21 липня 2015 року, оскільки стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником зобов'язань за вказаний вище період до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов'язання за кредитним договором.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем заборгованість розрахована станом на 10 лютого 2015 року, згідно із курсом Національного банку України (далі - НБУ) на цю дату, проте як вбачається із правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року № 6-1905цс16, сума що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, розрахунок заборгованості за кредитним договором повинен бути здійснений з урахуванням курса долара США на день платежу, а не на день звернення до суду. Крім того, вимоги позивача про стягнення заборгованості за період із 10 лютого

2014 року по 10 лютого 2015 року у сумі 10 428,79 грн та процентів у сумі

40 647,39 грн взагалі не були заявлені у суді першої інстанції, а тому вони не були предметом розгляду.

У вересні 2017 року від ПАТ «Дельта Банк» надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків суду апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 23 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 1204/0708/45/021, згідно з умовами якого, банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих цілей у розмірі 18 000,00 доларів США із розрахунку 11,90 % річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту і до 23 липня 2028 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань 23 липня 2008 року між кредитором ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки

№ 1204/0708/45-021-Р-1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передає

ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами.

Згідно із витягом з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами позивачу передано вимогу за кредитним договором № 1204/0708/45-021, фактичний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 25 травня

2012 року у валюті складає 16 806,41 доларів США.

ОСОБА_3 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 21 липня 2015 року складає 438 815,32 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 358 849,55 грн, заборгованість за відсотками - 62 028,39 грн, пеня - 20 634,53 грн, сума за ставкою

3 % від простроченої заборгованості за тілом - 255,35 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками - 1 047,48 грн.

Пунктом 1.3 кредитного договору № 1204/0708/45/021 передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11, 90 % річних за весь строк фактичного користування.

Відповідно до пункту 2 договору поруки від 23 липня 2008 року

№ 1204/0708/45-021-Р-1 поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 10 вказаного договору поруки сторони встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків ОСОБА_3

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок позивача не містить детальної інформації щодо всіх складових боргу, тому позивачем не доведено наявність заборгованості у повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив з того, що позичальник та поручитель не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені договорами.

Проте з висновком апеляційного суду у повній мірі погодитись не можна з огляду на таке.

Останній платіж ОСОБА_3 здійснив 10 лютого 2014 року, а наступний термін платежу за договором визначений 10 березня 2014 року (включно), який він не здійснив, а тому згідно із підпунктом 3.3 кредитного договору з 11 березня 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою.

Як убачається із пунктів 3.1.1 та 3.1.3 кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, починаючи із 10 вересня

2008 року шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетний платіж) у сумі

196,94 доларів США до 10 числа кожного місяця шляхом направлення коштів на рахунок банку через касу банку або шляхом безготівкового перерахування щомісяця у чітко встановлений термін здійснення платежів.

Так, ануїтетні платежі - це регулярні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення кредиту, а саме основного боргу і процентів, які розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання позичальником заборгованість повністю погашається.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до Указу в. о. Президента України, Голови Верховної Ради України

від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня

2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Частиною першою цієї статті визначено, що період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року; Харківська область із 07 квітня до 14 вересня 2014 року.

Районами проведення антитерористичної операції є вся Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року до закінчення терміну її проведення.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період

із 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого, м. Лисичанськ включено до вказаного переліку.

Дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України

від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053», а також затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», відповідно до якого м. Лисичанськ також включено до вказаного переліку.

Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики

з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період із 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212?215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, із яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні пені, оскільки позичальник постійно проживає у

м. Лисичанську, яке включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, а тому банку забороняється нараховувати пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII.

Проте висновки суду апеляційної інстанції в частині наявності підстав для стягнення заборгованості з боржника та поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів, а у розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначена лише сума заборгованості станом на 28 травня 2012 року, із якої не можливо встановити, коли виникла заборгованість, чим підтверджується існування заборгованості із урахуванням того, що позивачем надано лише підтвердження того, що первісний кредитор визначив цю суму боргу на зазначену дату (без розрахунку до цієї дати), при тому, що позичальник надав квитанції з 2008 року про оплату кредиту, які суперечать цьому розрахунку.

Отже, при встановленні факту існування заборгованості, судами не надано належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Судами не встановлено, коли відбулося прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, та в залежності від цих обставин - з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, та відповідно, чи є чинною порука, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок апеляційного суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим і вважати, що у цій справі виконано завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, а отже, підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Керуючись принципом процесуальної економії Верховний Суд вважає за необхідне скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної, а не першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик