Справа № 128/1206/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Нагірняк Т.А.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.10.2016 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі; в шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, ОСОБА_3 .

За час шлюбних відносин та спільного проживання сторони так і не змогли створити повноцінну сім`ю, не знайшли взаємних інтересів для спільного життя; сімейні відносини поступово погіршувалися, що призвело до фактичного припинення таких відносин близько року тому. Сім`ї фактично не існує з травня 2018 року, хоч місце проживання відповідача зареєстроване, так як і позивача, в будинку її матері по АДРЕСА_1 , однак відповідач вже рік постійно проживає у своєї матері по АДРЕСА_2 .

Минув рік, як шлюбні відносини між сторонами вже припинились, спільного господарства вони не ведуть, спільним побутом та фінансами не пов`язані.

Відповідач за той рік, що не проживає разом із сім`єю, надав позивачу кошти на утримання малолітнього сина лише один раз у сумі 1200 грн., це фактично вказує, що він ніякої фінансової участі у житті сина не приймає, а дитина знаходиться на повному утриманні позивача.

Позивач не має офіційної роботи і її нестабільні заробітки не забезпечують повноцінного й достатнього рівня життя сина. Такі обставини негативно впливають на матеріальне забезпечення дитини та можуть відображатись на якості її життя та здоров`я.

На неодноразові пропозиції позивача налагодити сімейні відносини або розірвати шлюб, відповідач не реагує, тому надії на відновлення сім`ї вона не має.

Позивач твердо переконана в тому, що шлюб зберегти неможливо та недоцільно.

За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та позивачем; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частки зі всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити; після розірвання шлюбу бажає змінити прізвище на « ОСОБА_1 ».

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позов визнає та не заперечує щодо його задоволення.

Відзив на позовну заяву позивача відповідачем у встановлений судом строк не подавався, а тому відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що оскільки у подружжя не склалось сімейне життя, непорозуміння між ними є тривалими, а не тимчасовими, на примирення сторони не погоджуються - подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не є можливим та суперечить інтересам кожного з них.

З довідки Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 222 від 09.04.2019 року вбачається, що позивач разом з дитиною ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9); відповідач за місцем реєстрації не проживає.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

В частині 2 цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який працездатного віку, офіційно працює, за станом свого здоров`я має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дитини, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с. 1).

Вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки позивач при пред`явленні позову до суду про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір в цій частині має бути компенсований за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Визначаючись щодо стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги, суд виходить з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати таких витрат в сумі 3000 грн. адвокатові Коваленку В.В., а надано лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач понесла і очікує понести у зв`язку із розглядом цивільної справи як то передбачено п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів.

За таких обставин, оскільки відповідної заяви позивачем надано не було, судові витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 110-112, 180, 183 СК України, ст. ст. 4, 10, 76, 133, 141, 200, 247, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Шлюб, зареєстрований 07.10.2016 року в виконавчому комітеті Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 02. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінити на « ОСОБА_1 ».

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 , працює помічником оператора ТОВ «Барлінек - Інвест», аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 частки зі всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, починаючи з 08.05.2019 року.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за 1 місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати за надання професійної правничої допомоги залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом направлення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя О.І. Бондаренко