КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року

справа 367/5000/15-ц

провадження № 22-ц/824/48/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у складі судді Пархоменко О. В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, уточнивши свої позовні вимоги просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 203888,06 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 133333,36 грн., сума заборгованості за відсотками - 39283,21 грн., пеня - 28993,92 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1527,40 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 750,17 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Нельзіним М.С., приватним нотаріусом Ірпінського МНО 02.11.2011 року за реєстровим №5736, та зареєстрованим в КП Ірпінське БТІ 15.11.2011 року, номер запису 41, в книзі 34-558, що підтверджується витягом 32052049, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

У рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором №13023 від 12 грудня 2011 року у розмірі 203 888,06 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 133 333,36 грн., сума заборгованості за відсотками - 39 283,21 грн., пеня - 28 993,92 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1 527,40 грн., сума 3% від простроченої заборгованості по відсоткам - 750,17 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Нельзіним М.С., приватним нотаріусом Ірпінського МНО 02.11.2011 року за реєстровим №5736 та зареєстрованим в КП Ірпінське БТІ 15.11.2011 року, номер запису 41, в книзі 34-558, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 420,00 грн. за розміщення оголошення у пресі про виклик відповідача до суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у сумі 3 654,00 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містять можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, а тому судом помилково звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності за позивачем.

Також зазначає, що вона не отримувала вимогу позивача про дострокове стягнення заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду та не відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України, оскільки до неї не надано копії доданих матеріалів у відповідності до кількості учасників справи, а саме копії квитанції про сплату судового збору. Також зазначає, що положення ст. 35 Закону України та умови договору іпотеки не передбачають обов'язкового спливу 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги про порушення зобов'язання, для набуття іпотекодержателем права розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. На його думку, суд дійшов правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано умови кредитного договору, заборгованість не погашена, а тому іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 13023, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 160 000,00 гривень з розрахунку 19,9 % річних на строк по 12.12.2016 року (а.с.6-12 т.1).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, у відповідності до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. (а.с.15-21 т.1).

02.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «Астра Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.27-30, 31 т.1).

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку із чим станом на 04.06.2015 року за відповідачем виникла заборгованість у сумі 203 888,06 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом - 133 333,36 грн., сума заборгованості за відсотками - 39 283,21 грн., пеня - 28 993,92 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1 527,40 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках - 750,17 грн.

17.06.2015 року позивач направив лист-вимогу ОСОБА_2, в якому повідомив про заміну кредитора, про прострочену заборгованість у розмірі 106 811,54 гривень та вимагав сплатити заборгованість, в разі несплати якої розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (а.с.41 т.1).

Зазначена вимога була направлена відповідачу, що підтверджується реєстром №17.06.2015/01 та копією квитанції ПАТ «Укрпошта» від 17.06.2015 року (а.с.42 т.1).

Пунктом 5.2. договору іпотеки від 12.12.2011 року передбачено, що у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором та (або) зобов'язань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цій вимозі іпотекодержателем зазначається: стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у строк, що не перевищує 30-ти робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Тобто, право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки лише після закінчення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про дострокове стягнення заборгованості має місце у випадку досудового врегулювання спору.

Враховуючи, що зазначена вимога про дострокове стягнення заборгованості була направлена відповідачу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що підставою для відмови у позові є те, що ця вимога не була отримана останнім.

Разом з тим колегія суддів погоджується з твердженнями апеляційної скарги, що положення Закону України «Про іпотеку» не містять можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку», визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач мав право вимагати дострокового повернення всієї суми заборгованості, позичальник вимогу банку проігнорував, тому позивач мав правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.5.7 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права на звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін; за рішенням суду; за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця, з дотриманням вимог, установлених ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуваття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності; продажа предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 року по справі №6-2967цс16.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до посилань представника позивача, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду та не відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України, оскільки додержання строку на апеляційне оскарження та відповідність апеляційної скарги ст. 356 ЦПК України було вирішено апеляційним судом при відкритті провадження.

Судом першої інстанції не були враховані вищезазначені обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року скасувати.

Постановити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді