БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1291/19
Провадження № 2/497/815/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.19 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати за ним право власності на нежитлове приміщення загальною площею 87кв.м, що розташоване на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що 18.08.1997 року ним (на той час він був директором Малого підприємства «Рейтер») було виконано за вищевказаною адресою будівництво нежитлового приміщення вбиральні літ.А, загальною площею 43,4кв.м., аптеки літ.Б загальною площею 22,3м.кв., а всього - 65,7кв.м. Актом державної технічної комісії від 18.08.1997р. було встановлено закінчення будівництва та придатність об`єкта будівництва до експлуатації. Рішенням виконкому Болградської міської ради від 20.08.1997 року було затверджено вказаний акт про закінчення будівництва. Цими будівлями він, позивач, користується з 1997 року до сьогоднішнього часу. Мале підприємство «Рейтер» було ліквідовано, документи стосовно діяльності підприємства було передано до архіву 28 січня 2009 року. Для подальшого користування нежитловим приміщенням та використання його для господарської діяльності йому, позивачу, потрібно отримати рішення виконавчого комітету міської ради про присвоєння поштової адреси приміщенню, тому він звернувся з відповідною заявою до Болградської міської ради. Але у присвоєнні адреси йому було відмовлено через відсутність належних правовстановлюючих документів, тому, стверджує позивач, він змушений звернутися до суду.

Позивач у судове засідання не з`явився, у своїй заяві просив задовольнити позовні вимоги та розглянути справу за його відсутністю.

Представник відповідача Болградської міської ради Одеської області надіслав суду заяву про те, що відповідач позовні вимоги визнає, просить розглянути справу без його участі.

Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.12,13,81,84 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше, ніж за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу). Поняття та зміст права власності, межі його здійснення. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав установлені законом. Через категорії «межі здійснення суб`єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав. Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст.13 ЦК. Так, обмеження встановлюються щодо окремих суб`єктивних прав як засіб стримання особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб (при праві переважної купівлі) або суспільних інтересів (збереження пам`яток культури, історичних цінностей). Зокрема, власник земельної ділянки не вправі використовувати її не за цільовим призначенням або з порушенням екологічних вимог (стст.91, 143, 144 Земельного кодексу). Цільове призначення мають також житлові приміщення, які власник має право використовувати для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати їх для промислового виробництва (стст.6, 189 Житлового кодексу, ст.383 ЦК). Власник земельної ділянки повинен утримуватися від порушення прав особи, в інтересах якої встановлений сервітут (ч.2 ст.319, ст.404 ЦК); власник пам`ятки культурної спадщини від її пошкодження або знищення (ст.352 ЦК).

Судом під час розгляду даної справи були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:

- згідно акту державної технічної комісії від 18.08.1997 року було встановлено закінчення будівництва та придатність об`єкта будівництва до експлуатації, а саме: нежитлового приміщення вбиральні літ.А загальною площею 43,4кв.м. та аптеки літ.Б загальною площею 22,3кв.м., а всього, - 65,7кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7);

- рішенням виконкому Болградської міської ради від 20.08.1997 року було затверджено вказаний акт про закінчення будівництва (а.с.8);

- згідно технічного паспорту від 16.04.2019р., зазначений спірний об`єкт нерухомості - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами розташований на АДРЕСА_1 (а.с.9-13);

- згідно відповіді від 28.02.2019 року за №Х-164 секретаря Болградської міської ради Одеської області, позивачу відмовлено у присвоєнні адреси вищевказаним спірним будівлям через відсутність належних правовстановлюючих документів (а.с.14);

- згідно оціночного звіту, оціночна вартість нежитлового приміщення вбиральні літ.А загальною площею 43,4кв.м. та аптеки літ.В загальною площею 22,3кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , - складає 75950грн. (а.с.27-35);

- відповідач вимоги позивача визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення.

Положеннями ст.41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

Таким чином, розглянувши спір всебічно, повно та об`єктивно на підставі наданих доказів, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що право власності позивача на нерухоме майно підтверджується вищевказаними доказами, дослідженими судом, що узгоджуються між собою, а також іншими матеріалами справи.

Відповідач позов визнав, тому обставини, визнані ним, не підлягають доказуванню у відповідності до ст.82ч.1 ЦПК України. Судом не встановлено обставин, що будуть суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси третіх осіб задоволенням вимог даного позову.

Тому, керуючись ст.41,55 Конституції України, ст.ст.16,317-319,321,328,392 ЦК України, ст.ст.12,13,76,81,95,247п.2, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на нежитлові приміщення загальною площею 87,0кв.м, що розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку оскарження.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Відповідно до п.п.15.5п.15ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 28.11.2019 року.

Суддя А.В. Кравцова