Справа № 580/2146/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. за участю секретаря - Гладкової С.В., представника позивача - Гакаль Р.В., відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.02.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що стверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, станом на 05.09.2018 року заборгованість становить: 11508, 03 грн., яка складається: 2547,67 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 9998,78 грн. - нараховано пені; а також 500 грн. - штраф (фіксована частина), 524,19 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 11508,03 грн., а також судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні ствердив позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та представник в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог в повному обсязі.

В судому засіданні були встановлені факти та відповідні їм правовідносини:

між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір б/н від 14.02.2014 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на карткових рахунок.

Відповідач не заперечує той факт, що отримав в АТ КБ «ПриватБанк» банківську картку. Картку він отримував виключно для проведення платежів, але так нею і не скористався.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такою самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Шляхом встановлення кредитного ліміту та видачі платіжної картки банк лише надає своїм клієнтам право отримати кредит. Обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування ним виникає лише у випадку отримання готівки або використання іншим способом кредитних коштів.

Виходячи зі змісту ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документами, які можуть підтверджувати факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення: розрахунковий чек: платіжна вимога: меморіальний ордер.

Згідно п. 17.1 сі. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» обов'язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Постановою Національного банку «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21 січня 2004р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004р. за №377/8976) встановлені вимог и до оформлення вищезазначених розрахункових документів.

Позивач не додав до позовної заяви належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно заяви №б/н від 14 лютого 2014р. та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кредитні кошти.

Згідно ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Згідно п.6.3 ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні)- Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України.

Згідно п.1.5 ст.1 Постанови Національного Банку України «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» №492 від 12 листопада 2003р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003р.) за № 1172/8493 умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

При цьому позивач до позовної зави не долучив:

-договір на відкриття карткового рахунку з інформацією про номер рахунку на який позивач перерахував кредитні кошти відповідачу згідно Заяви №б/н від 14 лютого 2014р..

-не зазначено номер платіжної картки, яка була надана до відкритого рахунку відповідачу,

-не долучено доказів про отримання відповідачем платіжної картки.

Також позивач не надав виписки за рахунком відповідача, на який було нібито перераховані кредитні кошти, згідно якої підтверджувалась наявна заборгованість у відповідача перед позивачем за вказаною Заявою № б/н від 14 лютого 2014 року.

Отже, жодного із вказаних документів, які можуть підтверджувати факт проведення розрахункових операцій з відповідачем позивач не надав.

В позовній заяві позивач навіть не наводить навіть посилань на той факт, що відповідач дійсно отримував гроші готівкою, або іншим чином використала кошти банку та не надає доказів цього. Отже, позивачем не підтверджений факт отримання відповідачем кредитних коштів.

В позовній заяві банк не вказує ні номеру картки, ні номеру рахунку з якого начебто отримані чи іншим чином використані гроші та на який вони мали б бути повернені. Відсутнє таке посилання і в доданому до позову розрахунку заборгованості.

Відповідач вважає, що кредитний договір є неукладеним (нікчемним) виходячи з наступного:

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до положень ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1сума кредиту; 2.детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3.дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4. право дострокового повернення кредиту; 5.річна відсоткова ставка за кредитом; 6. умови дострокового розірвання договору; 7.інші умови, визначені законодавством.

Вищевказані істотні умови в Заяві відсутні, посилання на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи, а також на сторінку в мережі Інтернет, які постійно змінюються - є безпідставними, з огляду на те, що зазначення вказаних істотних умов саме в договорі закріплено Законом.

Відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин)перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1)особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

т) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна га. якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Тобто інформація, яка повинна була надаватись у письмовій формі, щодо умов кредитування та місцезнаходження кредитодавця - відповідачу надано не було.

Ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідач не підписував «Умови та правилами надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», працівники позивача відповідача з ними не ознайомили. Отже, вони не є складовою частиною договору.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису відповідача; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник підписуючи заяву.

Така позиція збігається з правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах від 11 лютого 2015р. в справі №6-240цс14 також за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка розглядалася з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та яка в силу ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Хоча в даному судовому рішення і йдеться про застосування строків позовної давності, але Верховним Судом однозначно вказується на те, що не підписані умови не є складовою частиною договору, а відповідно між відповідачем та позивачем не досягнуто згоди ні щодо встановлення відсотків за користування кредитними коштами, ні розміру пені та комісії, ні розміру штрафних санкцій за користування кредитними коштами.

Вказана правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16 цс1.

До таких висновків прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді аналогічних справ за позовами АТ КБ «ПриватБанк» (ухвала від 26 жовтня 2016р. по справі №234/6457/15-ц. ухвала від 26 жовтня 2016р. по справі №583/79/15-ц. ухвала від 28 листопада 2016р. по справі №300/450/16-Ц. ухвала від 01 грудня 2016р. по справі №755/15618/15-ц).

Згідно ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, в поданому позивачем Розрахунку заборгованості за Договором №б/н від 14 лютого 2014р. зазначено, що при оформленні кредитної картки у лютому 2014р. була встановлена процентна ставка на суму поточної заборгованості у розмірі 30,00% на рік. В подальшому (з 01 вересня 2014р.) така процентна ставка була збільшена до рівня 34,80% на рік, а потім (з 01 квітня 2015р.) збільшена до рівня 43,20% на рік.

В той же час відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ч. 1 ІДК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як передбачено частиною 4 статті 1056-1 ІДК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви), у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентною ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Пунктом 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено право банку здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому, банк, за виключенням випадків зміни наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнт, зокрема, у виписці по картрахунку згідно з п. 1.1.3.1.9 даного договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про непогодження зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта.

З урахуванням наведених норм права та матеріалів даної судової справи правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. І ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позивач не надав доказів, що позичальник письмово повідомлявся не пізніш, як за 7 календарних днів про застосування нової процентної ставки (п. 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг), так як вказані обставини відповідач заперечує; г кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не було встановлено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

В позовній заяві позивач вимагає стягнути нараховану заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2547.67грн., заборгованості за пенею - 9998,78грн., штрафи: фіксовану частину 500.00 грн. та процентну складову 524.19грн.

В той же час такі вимоги с необгрунтованими із наступних причин:

Пo-перше, Кредитор вираховує штраф (процентну складову) від ціни позову, яка включає пеню та штраф (фіксовану складову). Фактично кредитор нараховує проценnb (штраф) на неустойку.

Ст.550 ЦК України передбачається недопустимість нарахування процентів і неустойку. Відповідач наполягає, що нарахування процентів на неустойку означає не тільки неможливість нарахування процентів, передбачених ст.536 або ст.625 ЦК України. А заборону встановлювати в договорах обов'язок боржника сплатити проценти у випадку пропуску строку сплати неустойки. Що стосується нарахування неустойки за прострочен^ сплати неустойки, то це також є несправедливим, недопустимим, штучним збільшення суми зобов'язання.

По-друге, згідно п.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Спосіб нарахування цього виду неустойки передбачений законодавством, тому не може змінюватися договором. Відповідно, штраф обчислюється від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а не від суми позову. Також, відповідач вважає недопустимим нарахування фіксованої суми штрафу, оскільки такий спосіб нарахування штрафу суперечить ЦК України.

По-третє ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що умові договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком ( істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно правового висновку ВСУ по справі №6-80цс12 від 12 вересня 2012р. Відповідно до 4.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в 'будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свою особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду у межах строку позовної давності (ст. 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 11.К України).

Згідно ст.258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш гривата порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог :

1) про стягнення неустойки (штрафу. пені).

За правилами визначення початку перебігу позовної давності, визначеними ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто з дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

Тобто початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Справа надійшла до суду 27 вересня 2018р.

Таким чином, позивач не може ставити питання про стягнення заборгованості по пені за період з 27 вересня 2017р. по 05 вересня 2018р.

За даними наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором №б/н від 14 лютого 2014р. станом на 05 вересня 2018р. розмір нарахованої пені відповідачем позивачеві за період з 27 вересня 2017р. по 05 вересня 2018р. становить 8301,42грн.

Таким, чином враховуючи ч.3 ст.267 ЦК України вимога, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 8301,42 грн. заборгованості за пенею не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якою минув.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума с неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Ч.З ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, га за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 27 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012. положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК. які мають іншу правову природу.

Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні: не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчою кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Розмір нарахованої позивачем пені за несвоєчасне погашення по кредиту 9998,78грн. є неспівмірною із розміром основного боргу (основний борг за кредитом відсутній взагалі).

У відповідності зі ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд доходить до висновку що позивачем не доведено факту укладення договору між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», надання відповідачеві кредитних коштів чи встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, погодження умов щодо їх суми, строку надання кредиту, розміру та порядку нарахування процентів, які мають сплачуватися за користування кредитними коштами, розміру штрафних санкцій, які можуть бути застосовані за порушення умов договору, що свідчить про безпідставність та необгрунтованість заявлених позовних вимог, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,81,141,258,259,263-265,268,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14.02.2014 року відмовити в повному обсязі у зв'язку з необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Лебединський районний суд Сумської області до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Бакланов Р. В.