Номер провадження: 22-ц/813/5386/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд встановити опіку над ОСОБА_3 та зобов`язати орган опіки та піклування: Київську районну адміністрацію м.Одеси призначити її опікуном - ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною, встановлення над нею опіки - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року скасувати, заяву ОСОБА_1 в порядку окремого провадження у справі задовольнити. Визнати недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити опіку над ОСОБА_3 та зобов`язати орган опіки та піклування: Київську районну адміністрацію м.Одеси призначити її опікуном - ОСОБА_1 .

У поясненнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року - залишити без змін.

До суду апеляційної інстанції 21.11.2019 року з`явилися: представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 .

Представник третьої особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування до суду не з`явився, однак 20.11.2019 року надіслали на адресу апеляційного суду заяву, у якій просили слухати справу у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ч. 3 ст. 296 ЦПК України, мала право на звернення до суду з заявою про визнання ОСОБА_3 , недієздатною.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник - ОСОБА_1 стверджувала, що з 2013 року психіатричний стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, внаслідок чого вона втратила здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що заява ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 недієздатною особою є необґрунтованою та безпідставною, а подання її зумовлене лише неприязливими стосунками та спірними питаннями з приводу спадщини, яка залишилась після смерті батька заявниці та чоловіка - ОСОБА_3 , які склались між останньою та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, заява про визнання ОСОБА_3 недієздатною задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, як це визначено п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України.

Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже підставами для обмеження цивільної дієздатності фізичної особи визнаються:

а) наявність у особи психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними;

б) зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, якщо фізична особа цими діями ставить себе чи свою сім`ю, інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст.36 ЦК України).

Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним" за № 3 від 28 березня 1972 року із змінами та доповненнями (надалі - «Постанова Пленуму»), даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Судовим розглядом встановлено, що в обґрунтування заявлених вимог про наявність психічних розладів у ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилається лише на два листи (довідки) КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 28.07.2017 року про призначення медичних препаратів ОСОБА_3 та від 11.12.2017 року про те, що ОСОБА_3 була оглянута на дому та перебуває під наглядом психіатра.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що вказані довідки не є належними доказами, які свідчать про стійкий, психічний розлад ОСОБА_3 , оскільки не є по суті медичними даними з тих підстав, що не містять ані опису психічного стану, ані діагнозу, а рекомендації є клінічно необґрунтованими.

Так, як вбачається з довідки від 28.07.2017 року про призначення медичних препаратів ОСОБА_3 , вона взагалі не містить інформації ані щодо діагнозу ОСОБА_3 , ані інформації щодо призначення препаратів. Крім того, не містить чіткого відображення дати народження особи, відносно якої вона видана.

Довідка від 11.12.2017 року в якій зазначено, що ОСОБА_3 була оглянута на дому та перебуває під наглядом психіатра, є також не належним доказом, оскільки не містить ані опису психічного стану особи, ані її діагнозу.

При цьому обґрунтованим є і висновок районного суду що довідка від 11.12.2017 року видана взагалі на ім`я ОСОБА_3 , 1998 року народження, у зв`язку з чим, суд не має можливості достеменно пересвідчитись, що вона стосуються саме сторони по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно якої заявником заявлено вимоги щодо визнання недієздатною, що не було спростовано у суді апеляційної інстанції.

У поясненнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також стверджує, що в довідці від 11.12.2017 року інформація не відповідає дійсності, оскільки як зазначено в ній: « ОСОБА_3 1998 г. рождения проживающая по адресу АДРЕСА_1.

Проте, як щодо року народження так і щодо місця проживання ОСОБА_3 вказані свідчення спростовуються наявними у паспорті громадянина України ОСОБА_3 даними, з яких вбачається, що ОСОБА_3 1938 року народження та на час складання вищевказаної довідки від 11.12.2017 року не мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ще 14.09.2016 року була знята з реєстрації місця проживання та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаний факт підтверджується , також поясненнями ОСОБА_3 , яка зазначила, що в силу неприязнених стосунків вона не спілкується з своєю донькою ОСОБА_1 - заявницею по справі, більше трьох років, тому остання не могла знати її місце проживання та реєстрації.

При цьому, ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтвердила, що вона ніколи не зверталася за психологічною або психіатричною допомогою, у тому числі не зверталася та не відвідувала ніколи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», не проходила обстеження стану психічного здоров`я у вказаній установі або на дому, не була на прийомі та не зустрічалася з його персоналом, на обліку у жодній установі або під наглядом психіатра, також ніколи не перебуває.

Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що вказані довідки від 28.07.2017 року та від 11.12.2017 року є достатнім підтвердженням наявності психічного розладу, оскільки були складені відповідною медичною установою є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Більш того, судовим розглядом також встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси вже перебувала справа №520/3508/18 за заявою ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 недієздатною особою та встановлення над нею опіки і призначення опікуна.

За наслідком зазначеної справи, 04 червня 2018 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Матеріалами вищевказаної справи №520/3508/18, було встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх посилань щодо наявних розладів психічного стану ОСОБА_3 також надавались до суду довідки КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 28.07.2017 року та від 11.12.2017 року, які також надані до заяви в цій справі.

Судом під час ухвалення рішення суду від 04.06.2018 року по справі №520/3508/18 зроблено висновок, що вказані довідки є неналежними доказами.

Крім того, згідно Медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів Серії 12ЯЯФ № 478486, яка була видана 10.05.2018 року КУ «Міський психіатричний диспансер», вбачається, що ОСОБА_3 не має проявів психічних розладів.

Також, відповідно до листа головного лікаря КУ «Міський психіатричний диспансер» вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під наглядом лікаря - психіатра КУ «Міський психічний диспансер» не перебуває, за медичною допомогою не зверталась.

При цьому, вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2018 року суду заявником оскаржено не було.

Отже, з урахуванням вимог ст. 82 ЦПК України, вищевказані встановлені обставини рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2018 року по справі №520/3508/18 додатковому доказуванню не підлягають.

Апеляційним судом, також досліджені документи, а саме копії закордонних паспортів: №ЕТ877212, виданий 12.04.2012 року органом - 5102, та №FJ289345, виданий 19.10.2017 року, органом 5102, на ім`я - ОСОБА_3 , з яких вбачається, що ОСОБА_3 веде активний спосіб життя та регулярно, починаючи з 2012 року по теперішній час виїжджає за межі України, багато подорожує, що в свою чергу свідчить про усвідомлені і обдумані вчинки особи.

Відповідно до статті 298 ЦПК України суд, за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи, призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

На думку апеляційного суду, з урахуваннями того, що матеріали справи не містять достатніх даних про психічний розлад здоров`я ОСОБА_3 , Київським районним судом міста Одеси було вірно постановлено ухвалу, якою відмовлено представнику заявника у призначенні судово-психіатричної експертизи.

Крім того, 21.11.2019 року до канцелярії апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому він, також просив суд апеляційної інстанції призначити по справі №520/21101/18 комплексну судово - медичну та судово - психіатричну експертизу.

Однак, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2019 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення по справі комплексної судово - медичної та судово - психіатричної експертизи - відмовлено, оскільки належних доказів на підтвердження даних про психічний розлад ОСОБА_3 , перебування її на обліку у лікаря психіатра та наявності у неї психічного захворювання суду не надано.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог ст. 106 ЦПК України, в судовому засіданні 06.03.2019 року представником ОСОБА_3 було надано до суду Висновок судово-психіатричної експертизи №19пк від 04.02.2019 року, проведеної лікарями державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», у відповідності до якого, зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будь-який психічний розлад не страждає, за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З зазначеного висновку вбачається, що під час клінічного дослідження особи - ОСОБА_3 , виявлені наступні обставини. Психічний стан особи: настрій рівний, орієнтована вірно, розуміє мету експертизи. В бесіду залучається охоче, відповідає по суті запитань. Чітко, послідовно, із збереженням хронології, без зайвих подробиць викладає обставини свого життя. Розказує, що вони з чоловіком прожили багато років, в них народилося 4 дитини, перша померла в дитинстві. Від трьох дочок в них п`ятеро онуків. Чоловік у свій час заснував підприємство "7 кілометр", у співзасновниках, також була їх старша донька, ОСОБА_1 . Коли чоловік захворів на рак і не міг працювати, він передав керування ОСОБА_1 із тією умовою, що вона всі доходи буде передавати матері (тобто їй), а та буде ділити серед інших членів сім`ї, бо це підприємство вони із чоловіком вважали сімейним. Так воно і було деякий час. Потім старший, самий улюблений онук, син ОСОБА_1 , став вимагати, щоб керівництво ринком передали йому. Отримавши відмову, він не заспокоївся, шахрайським шляхом підробив підпис матері під договором купівлі-продажу ринку. А наступного дня ОСОБА_1 передала (подарувала) матері. Онук з цим не погодився, заявив у суді, що вона неспроможна, недієздатна, «розказував, що я лежача, мене годують з ложки, що я в памперсах». Розповідає, що тоді дуже обурилася, «надягла «назло всім» туфлі на платформі та вечірню довгу сукню та заявилася в суд». Розповідає, що тяжко переживала смерть чоловіка, але й тоді не зверталася до лікарів, «лікувалася роботою», відволікалася. Зараз вона засмучена обставинами, що склалися, поведінкою онука, дочки, яка повністю підпала під його вплив. Разом із тим, не збирається здаватися, бо це спадок всієї сім`ї". Мислення в неї послідовне, логічне, з тенденцією до обставинності. Маячення, розладів сприйняття не виявляє. Пам`ять, інтелект не порушені. Емоційно адекватна, жвава, під час експериментально-психологічного дослідження адекватно шуткує. Критика збережена.

Під час психологічного обстеження встановлено, що підекспертна доступна продуктивному спілкуванню. Під час бесіди на запитання відповідає по суті, послідовно та виважено, ставить зустрічні питання, жартує. Біографічні відомості викладає в хронологічній послідовності, докладно та обґрунтовано викладає важливі на її думку факти своєї біографії. Мету проведення дослідження розуміє вірно. Емоційні прояви виразні та диференційовані відповідно контексту бесіди. Настрій рівний, поводиться спокійно, адекватно ситуації обстеження. Судження послідовні та логічні. Мовлення граматично правильне, словниковий запас достатній. Скарг на стан розумової працездатності не пред`являє. При виконанні експериментальних завдань інструкції засвоює правильно. Мислення послідовне. Ознак декомпенсації не виявляє.

Оцінюючи вказаний висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд першої інстанції вірно визнав останній достатньо обґрунтованим, оскільки письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що посилання районного суду на вказаний висновок експерта є некоректним, оскільки експертиза з цього питання не призначалась, а судові експерти про кримінальну відповідальність не попереджались та представником ОСОБА_3 було надано висновок експерта, а не експертиза.

Однак, як встановлено матеріалами справи та не спростовано апелянтом, в даному випадку вказана експертиза була проведена експертною установою, що має відповідні повноваження.

Крім того, відповідно до п.15 висновку експерта, перед проведенням експертизи, експерти: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були попередженні про кримінальну відповідальність за надання явно неправдивих висновків та відмову експертів від виконання покладених на них обов`язків за статтями 384, 385 КК України, що підтверджується їх особистими підписами.

Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено.

Посилання апелянта на висновок фахівця №74 в галузі судової медицини, наданий представником заявника у суді апеляційної інстанції є неспроможним, з огляду на наступне.

Так, зазначений висновок є неналежно оформленим, оскільки відсутня дата його проведення, відсутня печатка установи, в якій його проведено, не зазначено посаду експерта ОСОБА_9 , яка його проводила.

Крім того, у висновку лише міститься припущення, що висновок судово-психіатричної експертизи №19пк від 04.02.2019 року не в повній мірі відповідає необхідним вимогам з точки зору методології проведення подібного роду досліджень.

При цьому, колегія зазначає, що в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи ( експерта), який грунтується лише на припущеннях.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що заявник ОСОБА_1 діяла недобросовісно, стверджуючи що її матір ОСОБА_3 страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, оскільки судом навпаки встановлено, що вона здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством.

При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір.

Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням.

Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484-XI (3484-11) від 26.01.87)встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань.

В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права.

У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме :

- держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»;

- характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію;

- держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду.

Крім того, суд вірно зазначив, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України - Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам.

Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав.

Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_3 недієздатною, а тим паче призначення їй опікуна в особі заявника, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, з`ясувавши мету звернення позивача до суду та юридичну природу виниклих правовідносин, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви , з зазначенням того, що заявник ОСОБА_1 діяла недобросовісно без достатньої для цього підстави.

Посилання апелянта на те, що судом допущені численні порушенням норм процесуального права, а саме те, що ухвалу без руху судом першої інстанції було направлено заявниці лише через місяць після її постановлення та суд не мав права відкривати провадження у справі, оскільки недоліки заяви були виконані не в повному обсязі, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки на думку апеляційного суду немає жодних інших осіб, окрім ОСОБА_1 та її представника, які б були заінтересовані у відкритті провадження по справі та розгляду її по суті.

Крім того, твердження в апеляційній скарзі на порушення саме процесуального права не заслуговує уваги, оскільки надмірний формалізм не може нівелювати саму суть права. Завданням цивільного судочинства є реальний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів осіб і формальне процедурне порушення, яке допущене судом та яке не вплинуло на законність і обґрунтованість судового рішення, не може бути підставою для його скасування (ст.2 ЦПК України у поєднанні із ст.376 ЦПК України).

В апеляційній скарзі не наведено жодного обґрунтованого доводу, який би спростовував висновки суду першої інстанції.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивуванням судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.11.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда