Дата документу 25.03.2019 Справа № 324/1831/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№324/1831/17 Головуючий у 1 інстанції: Каретник Ю.М.
№ 22-ц/807/960/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунальне унітарне підприємство «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради, про вселення, встановлення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, та розподіл особових рахунків,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунальне унітарне підприємство «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради, про вселення, встановлення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, та розподіл особових рахунків.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй, її померлому у ІНФОРМАЦІЯ_6 чоловіку, ОСОБА_7, їхній доньці, ОСОБА_6 та їхньому сину, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності у рівних частках належала 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 Позивач та її чоловік припинили шлюбні відносини 18.01.2000 року, про що складений актовий запис №11. Після смерті колишнього чоловіка позивача, якому належана 1/4 частка вищезазначеної квартири, відкрилася спадщина на цю частку квартири.

У зв'язку з тим, що батьки померлого чоловіка позивача та його син відмовилися від спадщини на користь його доньки, 17.02.2017 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частку спірної квартири.

При цьому, 17.02.2017 року відповідач по справі також отримала свідоцтво на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на 1/20 частку цієї квартири.

Таким чином, після прийняття спадкоємцями спадщини квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності учасникам справи у таких частках: позивачу по справі належить 1/4 частка, ОСОБА_5 - 1/4 частка, ОСОБА_6 - 9/20 часток (1/4 + 1/5), відповідачу по справі - ОСОБА_3 - 1/20 частка.

Після смерті колишнього чоловіка позивача, ОСОБА_7, у серпні 2016 року відповідач самовільно змінила замки у квартирі та стала перешкоджати позивачу та іншим співвласникам квартири проживати в ній. Позивач із сином та донькою неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати їм ключі від квартири для реалізації свого права власності на житло, але вона їм відмовила в цьому. На теперішній час позивач із донькою змушені проживати у м. Запоріжжі у квартирі матері позивача, а її син знімає квартиру. Другого власного житла ні позивач, ні її діти не мають. Добровільно впустити позивача з дітьми у спірну квартиру відповідач не бажає. Це чинить їм перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження їхнім майном (квартирою) на власний розсуд.

Як зазначає позивач, згідно часток у праві спільної часткової власності на квартиру її частка дорівнює 11,07 кв.м, частка доньки - 19,93 кв.м., частка сина - 11,07 кв.м., частка відповідача - 2,21 кв.м житлової площі у зазначеній квартирі.

Незважаючи на те, що позивач та її діти є співвласниками вищезазначеної квартири, відповідач сама користується нею за призначенням і фактично квартира знаходиться у її повному користуванні.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, винести рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні нею права спільної часткової власності шляхом вселення її у квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування вказаною квартирою між її співвласниками із урахуванням розміру часток кожного із них, розділити особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню спірної квартири шляхом укладання Комунальним унітарним підприємством «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 окремих особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири з урахуванням встановленого порядку користування квартирою.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, права спільної часткової власності шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, виділивши у користування:

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, кімнату площею 18,8 кв.м з балконом площею 1,1 кв.м;

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, кімнату площею 15,7 кв.м з лоджією площею 1,7 кв.м;

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_4, кімнату площею 9,8 кв.м.

Залишено в загальному користуванні усіх співвласників квартири кухню площею 8,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,5 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, коридор площею 8,9 кв.м.

Розділено особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири АДРЕСА_3 шляхом укладання Комунальним унітарним підприємством «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 окремих особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири з урахуванням встановленого порядку користування квартирою.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду у сумі 1920 (одна тисяча дев'ятсот двадцять) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності у рівних частках належала 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_7, а після його смерті спадщину, яка становила ј частину спірної квартири було розподілено між спадкоємцями.

До кола спадкоємців ОСОБА_7 належала крім кровних родичів, його дружина ОСОБА_3

В результаті розподілу спадщини та з урахуванням часток співвласників квартири, які не входили до складу спадщини, частки у праві спільної власності були розподілені таким чином.

ОСОБА_3 отримала після смерті чоловіка у спадок 1/20 частку квартири АДРЕСА_1

За ОСОБА_4 залишилася належна їй 1/4 частка у праві власності на вказану квартиру, ОСОБА_5 залишилася - 1/4 частка, ОСОБА_6 - 9/20 часток (1/4 + 1/5) у праві спільної власності.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про право позивача на проживання у спірній квартирі були враховані положення закону, за якими право власності є абсолютним, а власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач не зареєстрована як така що проживає у квартирі, не надала доказів на підтвердження неможливості зареєструвати своє проживання.

Такі доводи не впливають на законність та правомірність позовних вимог, закон не пов'язує можливість реалізації власником своїх повноважень з здійсненням реєстрації проживання у об'єкті власності..

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Посилання апеляційної скарги на те, що ст. 358 ЦК передбачає можливість вимагати від співвласників матеріальної компенсації вартості частки майна не впливає на правильність висновків суду першої інстанції .

Адже за змістом зазначеної норми така компенсація допускається лише у разі неможливості визначення порядку користування спільним майном.

Позов не був заявлений про розподіл майна в натурі, а визначений судом порядок користування не передбачає сплати відповідачці ще будь-якої компенсації за позбавлення її права користування часткою квартири, позаяк виділена їй у користування кімната перевищує розмір належної їй частки у праві власності.

Стаття 358 ЦК регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що порядок користування житлом не вирішувався добровільно, що унеможливлює судовий розгляд, адже з матеріалів справи та тієї ж апеляційної скарги вбачається, що відповідач заперечує проти вимог інших співвласників, посилається на необхідність виділення їй всієї квартири, просить відмовити у позові про захист права власності інших співвласників.

Тож розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков