Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 216/1357/14-ц

провадження № 61-30116св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року у складі судді Бондарєвої О. І. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - АТ «Брокбізнесбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 07Ф-197, до якого неодноразово вносились зміни та доповнення, зокрема в частині суми наданих кредитних коштів, порядку та умов повернення кредиту.

Позичальник не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 21 листопада 2014 року, а саме: заборгованість за кредитом - 2 231 668,83 доларів США, що в еквіваленті -

33 801 005,62 грн; заборгованість за відсотками - 700 989,03 доларів США, що в еквіваленті - 10 617 226,81 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту -

2 778 164,92 грн; пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 2 560 635,74 грн; 3 % річних (стаття 625 ЦК України) - 800 677,90 грн.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197 між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладені іпотечні договори від 21 грудня 2007 року та від 26 жовтня 2011 року, за умовами яких, у випадку недотримання позичальником умов пункту 4.2 цих договорів (страхування предмета іпотеки), банк має право вимагати сплати штрафу у розмірі

5 % від суми кредиту.

Уточнивши позовні вимоги, остаточно ПАТ «Брокбізнесбанк» просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 53 937 811,55 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, яка станом

на 21 листопада 2014 року складає 3 116 082,70 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 21 листопада 2014 року складає 47 169 397,35 грн, із яких: сума неповернутого кредиту - 2 231 668,83 доларів США, несплачені відсотки - 700 989,03 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату кредиту із 24 червня по 20 листопада 2014 року - 183 424,84 доларів США. В іншій частині позову відмовлено за недоведеністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі, тому вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій підлягають задоволенню, оскільки не суперечать умовам договору, які визначені сторонами і погоджені ними. При цьому ОСОБА_4 не спростовано розмір заборгованості за кредитом.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» не оскаржувалося, а тому не перевірялось його законність та обґрунтованість в цій частині, відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що одного договору та додаткових угод до нього недостатньо для висновку про наявність заборгованості за кредитом, оскільки відсутні документи, які підтверджують видачу кредитних коштів та отримання їх позичальником, тому суди дійшли помилкового висновку про доведення позивачем наявності заборгованості за кредитним договором.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 07Ф-197, згідно з умовами якого банк надав останньому кредит, у вигляді відкличної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі

53 000,00 доларів США, на строк із 11 вересня 2007 року по 11 вересня 2010 року, з встановленою процентною ставкою 13 % річних, цільове призначення якого - споживчі цілі.

Надалі між сторонами укладені наступні додаткові угоди:

- 11 вересня 2007 року № 1, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 47 000,00 доларів США;

- 12 вересня 2007 року № 2, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 5 820,00 доларів США;

- 21 вересня 2007 року № 3, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 245 000,00 доларів США;

- 25 вересня 2007 року № 4, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 192 172,00 доларів США;

- 09 жовтня 2007 року № 5, згідно з умов якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до 270 000,00 доларів США, відповідачу виданий транш, у розмірі 25 000,00 доларів США;

- 14 листопада 2007 року № 6, згідно з умовами якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до

520 000,00 доларів США, відповідачу виданий транш, у розмірі 250 000,00 доларів США. Внесено зміни до пункту 6.1 кредитного договору, та викладено його у наступній редакції: «Забезпеченням виконання зобов'язання з погашення заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, комісії, неустойки за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека (нерухоме майно), яку позичальник зобов'язується оформити згідно з чинним законодавством України на протязі двох тижнів, до 30 листопада 2007 року, від дня видачі кредиту»;

- 20 грудня 2007 року № 7, згідно з умовами якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до

1 420 000,00 доларів США;

- 21 грудня 2007 року № 8, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 200 000,00 доларів США;

- 15 січня 2008 року № 9, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 250 000,00 доларів США;

- 16 січня 2008 року № 10, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 397 348,60 доларів США;

- 08 лютого 2008 року № 11, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 56 000,00 доларів США;

- 27 лютого 2008 року № 12, згідно з умовами якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до

1 620 000,00 доларів США, відповідачу виданий транш, у розмірі 200 000,00 доларів США;

- 27 лютого 2008 року № 13 внесено зміни до пункту 6.1 кредитного договору, викладено у наступній редакції: «Забезпечення виконання зобов'язання з погашення заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, комісії, неустойки за несвоєчасну сплату процентів і невчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов цього договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання виступає іпотека до договорів поруки від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197 та від 27 лютого 2008 року

№ 07Ф-197/1»;

- 11 квітня 2008 року № 14, згідно з умовами якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до

2 070 000,00 доларів США, відповідачу виданий транш, у розмірі 450 000,00 доларів США;

- 10 липня 2008 року № 15, згідно з умовами якої, збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, до

2 150 000,00 доларів США, відповідачу виданий транш, у розмірі 80 000,00 доларів США;

- 23 липня 2008 року № 16, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 50 000,00 доларів США;

- 01 жовтня 2008 року № 17, за умовами якої збільшено відсоткову ставку за користування кредитним коштами, із 01 жовтня 2008 року, до 15 % річних; відповідачу виданий транш, у розмірі 300 000,00 доларів США;

- 31 жовтня 2008 року № 18, згідно з умов якої відповідачу виданий транш, у розмірі

60 666,67 доларів США;

- 13 листопада 2008 року № 19, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 131 651,85 доларів США;

- 05 грудня 2008 року № 19/1, згідно з умовами якої збільшено ліміт відкличної лінії, згідно із кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197; позичальник зобов'язується у двомісячний термін надати забезпечення на суму збільшеного ліміту згідно із кредитним договором;

- 05 грудня 2008 року № 20, згідно з умовами якої відповідачу виданий транш, у розмірі 300 000,00 доларів США;

- 09 січня 2009 року № 21, згідно з умовами якої визначено строк сплати заборгованості за кредитним договором, заборгованість має бути сплачена не пізніше 10 січня 2009 року;

- 08 квітня 2009 року № 22, згідно з умовами якої перенесено строки сплати відсотків за березень, квітень та травень 2009 року, на строк до 10 червня 2009 року;

- 10 червня 2009 року № 23, згідно з умовами якої внесено зміни до пункту 2.1 кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 07Ф-197, викладено у наступній редакції: «Позичальник здійснює повернення кредиту у готівковій або безготівковій формі на відкритий банком позичальнику рахунок згідно з графіком, наведеним у додатку № 2, який є невід'ємною частиною цього договору»;

- 22 червня 2011 року внесено зміни до кредитного договору, умовами якої допускалась можливість зміни розміру процентів до 10 % та продовжено строки користування кредитом до 22 червня 2014 року, за умови виконання наступних зобов'язань (відкладальна обставина):

- сплати частини основного зобов'язання за договором у розмірі 31 688,83 доларів США;

- сплати заборгованості за нарахованими процентами за договором станом на

22 червня 2011 року;

- надання у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

від 24 липня 2008 року № 08Ф-120 предмета іпотеки, передбаченого іпотечним договором від 21 грудня 2007 року № 9474, підтвердженням чого будуть іпотечні договори, укладені згідно з чинним законодавством;

- 25 жовтня 2011 року внесено зміни до кредитного договору, відповідно до яких повернення сум кредиту визначених у пункті 1.1 додаткової угоди від 22 червня

2011 року, здійснюється у строк до 22 червня 2014 року, а нараховані з 22 червня 2011 року кожного місяця упродовж поточного року, але не сплачені проценти позичальник зобов'язаний сплатити рівними частинами не пізніше 22 червня

2012 року, 22 червня 2013 року та 22 червня 2014 року на рахунок, вказаний банком, у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі. Нараховані, але не сплачені до 22 червня 2011 року проценти у розмірі 781 389,84 доларів США позичальник сплачує до 26 жовтня 2011 року на рахунок, вказаний банком, у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі; внесено зміни до пункту 2.3.4. кредитного договору у наступній редакції: «Проценти нараховані за поточний календарний місяць сплачуються позичальником рівними частинами не пізніше

22 червня 2012 року, 22 червня 2013 року та 22 червня 2014 року на рахунок, вказаний банком, у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі згідно з графіком, наведеним у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору».

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, сума неповернутих коштів, станом на 21 листопада 2014 року, складає: 53 937 811,55 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 2 231 668,83 доларів США; заборгованість за відсотками -

700 989,03 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 778 164,92 грн; пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 2 560 635,74 грн; розмір 3 % річних (стаття 625 ЦК України) - 800 677,90 грн; штраф за невиконання пункту 4.5. іпотечного договору № 1 - 1 690 050,28 грн; штраф за невиконання пункту 4.5 іпотечного договору № 2 -

1 690 050,28 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному стані, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, повно та всебічнодослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано, що одного договору та додаткових угод до нього недостатньо для висновку про наявність заборгованості за кредитом, оскільки відсутні документи, які підтверджують видачу кредитних коштів та отримання їх позичальником, тому суди дійшли помилкового висновку про доведення позивачем наявності заборгованості за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, адже факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявками на видачу готівки, які містяться в матеріалах справи, укладенням додаткових угод до кредитного і такі обставини не спростовані відповідачем під час розгляду справи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на виписки за якими відсутня заборгованості, не заслуговує на увагу та не спростовує висновків судів про заборгованості у розмірі 2 231 668,83 доларів США, оскільки із інших виписок, наданих позивачем, вбачається заборгованість у зазначеному розмірі, а відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували часткове або повне погашення такої заборгованості, що є його процесуальним обов'язком. При цьому розрахунок заборгованості перевірено судами на відповідність умовам договору та вимогам закону і порушень не встановлено.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції в силу своїх повноважень не встановлює нові обставини у справі та не здійснює переоцінку доказів.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик