Ухвала

22 березня 2019 року

м. Київ

справа № 524/5490/17

провадження № 61-5118ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому вказав, що за попередньою домовленістю з відповідачем протягом квітня-червня

2016 року він виконував роботу менеджера по закупівлям з метою організації роботи харчування співробітників публічного акціонерного товариства «Джей ТІ Інтернешнл Україна», за що мав отримати 24 тис. грн, з яких отримав лише 9 700 грн. Заборгованість по оплаті виконаних робіт склала 14 300 грн, що і стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука

Полтавської області від 05 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати задоволено.

Встановлено факт перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах

з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на посаді менеджера

по закупівлям у період з 01 квітня по 01 липня 2016 року.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про прийняття на роботу на посаду менеджера по закупівлям з 01 квітня 2016 року та запис про звільнення з посади менеджера по закупівлям за власним бажанням з 01 липня 2016 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в сумі 14 300 грн, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 36 055, 96 грн, а всього кошти в сумі 50 355, 96 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3задоволено, заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука

Полтавської області від 05 квітня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати відмовлено.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій заявник просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду

від 14 лютого 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи,

у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі щодо про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання внести запис про прийняття на роботу, стягнення заробітної плати.

У цій справі позивач заявив позовну вимогу майнового характеру

про стягнення 14 300 грн. Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в сумі 14 300 грн, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 36 055, 96 грн, а всього кошти в сумі 50 355, 96 грн.

Подаючи касаційну скаргу, заявник оспорює постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у стягненні 50 355, 96 грн.

Вказана сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року (192 100 грн).

Отже справа у цій частині вимог є малозначною в силу процесуального закону.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі І Загальних положень ЦПК України, то її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням того, що встановлення факту перебування у трудових відносинах (про зобов'язання вчинити дії - похідна від неї вимога) є підставою для задоволення основної вимоги позивача про стягнення коштів, а вирішення вказаної немайнової вимоги пов'язано із реалізацією принципу змагальності сторін та оцінки судом доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, ця справа у частині вирішення заявлених немайнових вимог підлягає віднесенню до категорії малозначних внаслідок своєї незначної складності.

Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин,

які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_2 подав касаційну скаргу

на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников