ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Харків

справа №613/1521/14-ц

провадження №22-ц/818/4358/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області про визнання права власності, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року, постановлене під головуванням судді Шалімова Д.В., в залі суду в місті Богодухів Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

11 березня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа: реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області про визнання права власності на частину магазину.

31 березня 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ - 2104, державний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири. В задоволенні решти її вимог відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ним право власності на Ѕ частину будівлі, магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 283,44 грн. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції безпідставно не здійснив поділ автомобіля. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що магазин за адресою: АДРЕСА_2 , був збудований за її особисті кошти. При цьому у жовтні 2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну сумісну діяльність, за умовами якого останній надав їй кошти у розмірі 100 000 грн. та закінчив будівництво магазину. Спірне приміщення магазину використовується нею для підприємницької діяльності. Тому магазин за вищевказаною адресою не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції у частині визнання спільним сумісним майном подружжя квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру; у задоволенні позову в цій частині просив відмовити.

Нечитайло ОСОБА_4 також просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті його позовних вимог. Зазначав, що 26 вересня 2012 року отримав від свого батька ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000 грн., які повністю вклав в будівництво магазину за адресою: АДРЕСА_2 . 01 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про спільну діяльність. Вважає, що наявні підстави для визнання за ним права власності на Ѕ частину вищезазначеного магазину.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року апеляційній скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відхилені. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_3 , справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином наразі предметом апеляційного розгляду є лише вимоги апеляційних скарг, що стосуються визнання права власності на частину магазину за адресою: АДРЕСА_2 . Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються лише квартири АДРЕСА_1 , в частині якої рішення суду набуло законної сили, Верховний Суд визнав обгрунтованим висновки суду про те, що вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що його позов є недоведеним та безпідставним, оскільки на час укладення договору про спільну діяльність від 01 жовтня 2012 року, ОСОБА_3 перебував за межами України і не міг його підписувати. А задовольняючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , суд виходив з того, що спірний магазин за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає розподілу.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.14 т.1), який розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року (а.с.7 т.1).

Відповідно до рішення Богодухівської міської ради Харківської області від 27 квітня 2000 року № 312 «Про затвердження акта вибору земельної ділянки під установку кіоску по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 », затверджено акт вибору земельної ділянки під установку кіоску ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 , останній надано земельну ділянку під установку кіоску в постійне користування із земель запасу міста, також дозволили установку кіоску по АДРЕСА_2 (а.с.175 т.1).

Згідно з дозволом на виконання будівельних робіт № 6 від 30 січня 2006 року виданим ФОП Денчик Наталії Петрівні відділом містобудування, архітектури та житлово комунального господарства, останній надано дозвіл на виконання будівництва крамниці по АДРЕСА_2 . Будівельні роботи проводить ФОП ОСОБА_6 (а.с.179 т.1).

20 січня 2009 року ФОП ОСОБА_1 продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки та надано їй в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 0,0244 га, що розташована по АДРЕСА_2 для підприємницької діяльності, також надано їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у місячний термін укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки та зареєструвати його у відповідному порядку (а.с.176 т.1).

Згідно з робочим проектом магазину по АДРЕСА_2 від 20 серпня 2010 року будівництво магазину замовлено ФОП ОСОБА_1 приватному підприємству «Бершак» 20 серпня 2010 року.

17 червня 2011 року між Богодухівською міською радою Харківської області та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, згідно з яким орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В оренду передано 244 кв. м, у тому числі 73 кв. м під забудовою (а.с.177-178 т.1).

З договору від 26 вересня 2012 року, укладеного у простій письмовій формі, убачається, що ОСОБА_7 надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 100 000 грн. для закінчення будівництва будівлі - магазину за адресою: АДРЕСА_2 , який розпочато ОСОБА_1 і призупинено через відсутність грошових коштів. Отримувач зобов`язався використовувати вказані кошти для закінчення будівництва магазину. ОСОБА_1 надала згоду на участь у будівництві ОСОБА_3 та після закінчення будівництва будівлі - магазину, введення його в експлуатацію оформити 1/2 частку будинку на ОСОБА_3 (а.с.187 т.1).

Відповідно до акта погодження по виконанню об`єкту будівництва від 30 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди, що процент готовності будинку - магазину по АДРЕСА_2 на день укладення договору про спільну діяльність між сторонами (01 жовтня 2012 року) становить 30 %, побудовано: фундамент, стіни будівлі, бетонне перекриття, вставлені вікна вхідні двері та одні внутрішні двері, проведено водяне опалення (а.с.186 т.1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 26 лютого 2013 року власником магазину, що знаходиться по АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 . Вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію складає 56 688 грн.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що під час спільного проживання, за спільні кошти подружжя було побудовано магазин (будівлю), вартістю 56 688 грн., що розташований по АДРЕСА_2 , який введено до експлуатації 04 лютого 2013 року. Під час реєстрації права власності у реєстраційній службі Богодухівського РУЮ Харківської області власником магазину (будівлі) була записана ОСОБА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно також було видане на її ім`я. Проте вважає, що спірний магазин є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину магазину (будівлі), розташованого по АДРЕСА_2 (а.с.143-144 т.1).

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 , обгрунтовуючи підстави позову посилався на те, що ОСОБА_1 , займаючись підприємницькою діяльністю, як фізична особа підприємець, у 2002 році оформила документи на земельну ділянку по АДРЕСА_2 для будівництва будівлі - магазину, яке розпочала у 2006 році, але через відсутність грошових коштів будівництво магазину було призупинено. 26 вересня 2012 року батько надав йому грошові кошти у розмірі 100 000 грн, які ним використано для будівництва будівлі - магазину за вищевказаною адресою. Будівництво проводилося ним за погодженням з ОСОБА_1 , що підтверджується укладеним договором від 26 вересня 2012 року. При прийнятті його участі у будівництві магазину процент готовності магазину становив - 30%. Крім того 01 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено угоду про спільну діяльність, цього ж дня між ним, ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_6 укладено договір підряду на будівництво магазину. Вартість виконаних робіт становить - 104 216 грн., які були ним сплачені при будівництві магазину. У лютому 2013 року магазин прийнято до експлуатації та видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 . Після цього остання мала намір 1/2 частку магазину оформити на нього, але не змогла цього зробити, оскільки магазин будувався за час її шлюбу з ОСОБА_2 , який не надає згоди на 1/2 частку його переоформлення, оспорює його участь у будівництві магазину. У зв`язку з цим ОСОБА_3 також просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку будівлі - магазину по АДРЕСА_2 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаного магазину.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій - третій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Матеріали справи свідчать про те, що наразі предметом апеляційного розгляду є лише вимоги апеляційних скарг, що стосуються визнання права власності на частину магазину за адресою: АДРЕСА_2 .

Аналізуючи зміст ст. ст. 60, 61 СК України, слід дійти висновку, що законом презюмується право спільної сумісної власності на все майно, набуте за період шлюбу.

Натомість ст. 57 СК України передбачені випадки, коли майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема п.3 ч.1 ст. 57 СК Українивстановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином саме відповідачка ОСОБА_1 , яка заперечує, що спірний магазин, набутий нею у період шлюбу з ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, має довести, що майно було придбане нею за кошти, які належали їй особисто.

Укладений договір від 26 вересня 2012 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо передачі ОСОБА_3 коштів для будівництва спірного магазину та прийняття на себе ОСОБА_3 зобов`язань використовувати отримані кошти саме на будівництво вказаного магазину, не свідчить про те, що зазначені кошти були передані ОСОБА_1 або іншим шляхом вкладені у будівництво магазину.

Договір підряду від 01 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та виконавцем ОСОБА_6 , не свідчить про передачу коштів ОСОБА_3 , оскільки в період укладення договору підряду ОСОБА_3 перебував поза межами України і фізично не міг укласти зазначений договір.

Тому доводи ОСОБА_1 про те, що спірний магазин було побудовано не за рахунок спільних коштів подружжя, тому він не є спільною сумісною власністю подружжя, - є недоведеними.

Проте з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. 26 лютого 2013 року вона набула право власності на магазин, що знаходиться по АДРЕСА_2 , який використовує для здійснення підприємницькій діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Разом з тим, задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував, що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Не зважаючи на те, що магазин, який використовує ФОП ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності, було побудовано за спільні кошти подружжя, поділу між подружжям він не підлягає, проте його вартість може бути врахована при поділі іншого майна подружжя або шляхом стягнення компенсації за нього. Зазначених позовних вимог ОСОБА_2 заявлено не було.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вимог про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину за ОСОБА_2 - спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 слід скасувати, а у задоволенні його зустрічного позову слід відмовити.

При цьому в частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину, - рішення суду слід залишити без змін, з огляду на таке.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_1 . Згідно з договором від 26 вересня 2012 року, укладеним у простій письмовій формі, ОСОБА_7 надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 100 000 грн. для закінчення будівництва будівлі - магазину за адресою: АДРЕСА_2 , який розпочато ОСОБА_1 і призупинено через відсутність грошових коштів. Отримувач зобов`язувався використовувати кошти для закінчення будівництва магазину.

ОСОБА_1 надала згоду на участь у будівництві ОСОБА_3 та після закінчення будівництва будівлі - магазину, введення його в експлуатацію оформити 1/2 частку будинку на ОСОБА_3 (а.с.187 т.1).

Відповідно до акта погодження по виконанню об`єкту будівництва від 30 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди, що процент готовності будинку - магазину по АДРЕСА_2 на день укладення договору про спільну діяльність між сторонами (01 жовтня 2012 року) становить 30 %, побудовано: фундамент, стіни будівлі, бетонне перекриття, вставлені вікна вхідні двері та одні внутрішні двері, проведено водяне опалення (а.с.186 т.1).

Згідно договору про спільну діяльність від 01 жовтня 2012 року, ОСОБА_1 з одного боку, а ОСОБА_3 , з іншого боку, домовились про спільну діяльність в сфері будівництва нежитлового приміщення на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , сторони домовились діяти шляхом об`єднання майна, коштів та сил.

Відповідно до договору підряду № 47-10-12 від 01.10.2012 року замовниками виступають ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконавцем - ОСОБА_6 , згідно даного договору замовники доручають, а виконавець зобов`язується на свій ризик виконати в обумовлені строки будівництво магазину по АДРЕСА_2 , а замовник зобов`язується прийняти роботу та оплатити її. Загальна вартість робіт складає 104 216 грн. Термін закінчення робіт - 30.12.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Протягом розгляду справи судами всіх інстанцій, ОСОБА_3 не заперечував, що 26 вересня 2012 року він виїхав за межі України на відпочинок та повернувся лише 06 жовтня 2012 року. Тобто 30 вересня 2012 року він фізично не міг бути присутнім при огляді магазину по АДРЕСА_2 , та 01 жовтня 2012 року при укладенні договору про спільну діяльність з ОСОБА_1 та договору підряду.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_3 є недоведеним та безпідставним, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки на час укладення договору про спільну діяльність та договору підряду від 01 жовтня 2012 року, ОСОБА_3 перебував за межами України і не міг його підписувати.

Належних і допустимих доказів передачі коштів на будівництво магазину, оплати проведених робіт, - ОСОБА_3 суду не надано.

Сам факт невизнання недійсним договору про спільну діяльність, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01.10.2012 року, - не є підставою для визнання за ОСОБА_3 права власності на частину магазину по АДРЕСА_2 за відсутності належних доказів щодо його участі у будівництві вказаного магазину.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні його вимог, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 - слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину - відмовити.

В частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, магазину - рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 02.12.2019 року.