ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7687/19 Справа № 182/322/19 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/322/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. о 10 годині 00 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 про визнання державних актів про право власності на земельну ділянку незаконними та їх скасування.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є співвласницями житлового будинку АДРЕСА_1 .

Між ними з 2011 року постійно виникають спори з приводу користування належним їм домоволодінням: то з приводу зливної ями, то з приводу обліку електричної енергії, то з приводу експлуатації та обслуговування вікна, що виходить у двір, з приводу проходу до городу.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про поділ домоволодіння в натурі та у першому ж засіданні дізналась про наявність заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 14.11.2013 року, яким за відповідачкою було визнано право власності на самовільно збудовані споруди. Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку і рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2017 року воно було скасоване, як незаконне.

Після розгляду цієї цивільної справи, позивачка дізналася, що ОСОБА_2 має державні акти про право власності на землю від 17.05.2004 року, які ретельно приховувала від неї.

Посилаючись на те, що вона є власницею 8/15 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 має у власності 7/15 частин цього домоволодіння і при цьому заволоділа усією земельною ділянкою за даною адресою, позбавивши її права власності на частину земельної ділянки, яка повинна належати їй в силу договору та закону, позивачка вважає видані ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельну ділянку такими, що порушують її права власності на належну частину домоволодіння, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню.

Просила суд: визнати незаконними та скасувати Державні акти про право власності на землю, видані Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради на ім`я ОСОБА_2 від 17 травня 2004 року (обидва), зареєстровані у Книзі записів реєстрації актів про право власності на землю і на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№ 01.04.110.00289 і 01.04.110.00290.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 29 травня 2019 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що предметом доказування у даній справі є неправомірність проведеної на користь ОСОБА_2 приватизації з мотивів невідповідності площі земельної ділянки, переданої їй у власність, тій частині будинку, котра належить їй за документами. Зокрема, позивачка зазначає, що спірна земельна ділянка має загальну площу 1268 кв.м., а тому 7/15 її частин складає 591,73 кв.м., а відповідачка приватизувала 892 кв.м. цієї земельної ділянки.

Також, позивачка зазначає й про те, що нею було надано належні та допустимі докази на підтвердження факту приватизації відповідачкою земельної ділянки саме розміром 892 кв.м., а інших доказів вона не могла надати суду через відсутність у неї спеціальних знань у галузі науки і техніки, а у призначенні відповідної судової експертизи суд першої інстанції їй відмовив.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 8/15 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 28.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №853. Право власності зареєстровано 27.04.2007 року (а.с.82-88).

Відповідачка ОСОБА_2 є власницею 7/15 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 09.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2912 (а.с.29-30, 89-93).

Відповідачка ОСОБА_2 є власницею земельних ділянок для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 0,264 га та 0,0628 га, згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку ДП №047003 та ДП №047002, виданих Нікопольським міським відділом земельних ресурсів 17 травня 2004 року, на підставі договору дарування №2912 від 09.12.2002 року (а.с.11,12, 60).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Державними актами на право власності на земельну ділянку ДП №047003 та ДП №047002, виданих Нікопольським міським відділом земельних ресурсів 17 травня 2004 року, не порушено права, свободи чи законні інтереси позивачки ОСОБА_1 , яка стала співвласницею житлового будинку АДРЕСА_1 у 2007 році та на час придбання частини житлового будинку була обізнана про належність на праві власності частини цього ж домоволодіння та земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 152, пункту «г» частини третьої

статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. А відтак суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами у справі порушення відповідачем її прав та інтересів, зокрема щодо отримання відповідачкою ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, право користування якою має позивачка ОСОБА_1 .

Так, статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Оскільки, до позивачки ОСОБА_1 перейшло право власності на 8/15 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 28.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №853, до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, в тому ж самому обсязі, що й попередньому власнику.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, право власності відповідачки ОСОБА_2 на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , в розмірі 0,264 га та 0,0628 га, належить на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку ДП №047003 та ДП №047002, виданих Нікопольським міським відділом земельних ресурсів 17 травня 2004 року, на підставі договору дарування №2912 від 09.12.2002 року (а.с.11,12, 60), а тому до ОСОБА_1 у 2007 році не могло перейти право користування цією частиною земельної ділянки, оскільки таке право власності не належало попередньому власнику 8/15 частин домоволодіння житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 .

При цьому, судом першої інстанції вірно взято до уваги й те, що в технічному паспорті на 8/15 частин житлового будинку АДРЕСА_1 виготовленого на ім`я ОСОБА_1 у 2007 році, наявне застереження щодо права власності ОСОБА_2 на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 88- зворот), а тому позивачка при набутті права власності на частину цього домоволодіння була обізнана про те, що вона не має права на користування цією частиною земельної ділянки й виникнення між співвласниками домоволодіння суперечок щодо користування спільною частковою власністю не може бути підставою для визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою було надано належні та допустимі докази на підтвердження факту приватизації відповідачкою земельної ділянки саме розміром 892 кв.м., а інших доказів вона не могла надати суду через відсутність у неї спеціальних знань у галузі науки і техніки, а у призначенні відповідної судової експертизи суд першої інстанції їй відмовив, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Питання щодо призначення експертизи судом врегульовані абзацом 6 глави 5 ЦПК України.

Зміст цих норм дає підстави для висновку, що призначення експертизи є процесуальною дією, вчинення якої здійснюється судом у межах цивільної справи, що знаходиться в провадженні суду, та є способом забезпечення доказів.

Повноваження апеляційного суду з питань забезпечення та дослідження нових доказів обмежені ще й правилами статті 367 ЦПК України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ж ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Як встановлено судом, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_1 про призначення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 70).

Звернувшись до суду із апеляційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року, позивачка ОСОБА_1 , зазначаючи про відмову суду першої інстанції у призначенні судової земельно-технічної експертизи, до суду апеляційної інстанції відповідного клопотання не подала та не ставила при поданні апеляційної скарги питання про призначення такої експертизи судом апеляційної інстанції.

Із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції лише 03 жовтня 2019 року, тобто після відкриття апеляційного провадження у даній справі, у зв`язку з чим колегія суддів не наділена повноваженнями на розгляд такого клопотання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивачки щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у призначенні судової земельно-технічної експертизи, колегія суддів встановила, що на вирішення експертів позивачка просила суд поставити питання, які не потребують спеціальних знань, та не мають правового значення для вирішення даного спору.

Зокрема, питання про те, яка площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 у відповідності з державними актами про право власності на землю, виданими виконавчим комітетом Нікопольської міської ради на її ім`я 17.05.2004 року та зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів, договорів оренди землі за № 01.04.110.00289 та 01.04.110.00290, не потребує додаткового дослідження, адже площа цих земельних ділянок зазначена у оскаржуваних Державних актах.

Питання ж про те, яка площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 відповідає 8/ 15 частинам даного домоволодіння, яка площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 відповідає 7/ 15 частинам даного домоволодіння, не мають правового значення для вирішення даного спору, про що зазначено вище.

А питання про те, яка площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 фактично взагалі виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки предмет даного спору не охоплює питання щодо порядку користування або ж щодо самовільного зайняття останньою спірної земельної ділянки, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: