Справа № 420/1661/18
Провадження № 22-ц/810/114/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

відповідача ОСОБА_1,

учасники справи: позивач - ОСОБА_2, відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 січня 2019 року, ухваленого Новопсковським районним судом у складі: судді Чалого А.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, який мотивував тим, що рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 19.01.2017 року по справі №420/2364/16-ц стягнуто з позивача аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі Ѕ частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.12.2016 року до повноліття найстаршої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 07.11.2017 року позивача було звільнено з роботи, та з 27.11.2017 року по 11.03.2018 року він перебував на обліку у Новопсковському районному центру зайнятості у якості безробітного. До теперішнього часу позивач не може офіційно працевлаштуватися, і джерелом існування позивача є випадкові заробітки у приватних осіб, які є нерегулярними та мінливими. Нерегулярних доходів з вирахуванням аліментів не вистачає навіть для підтримання хоча б мінімального рівня своєї життєдіяльності, таких як придбання продуктів харчування та оплата комунальних послуг. Позивач не знімає з себе відповідальності за утримання своїх дітей, регулярно сплачує аліменти на користь відповідачки на утримання дітей. На теперішній час не має можливості сплачувати на користь відповідачки аліменти на утримання дітей, у розмірі, встановленому судовим рішенням, тому позивач просив зменшити визначений зазначеним рішенням розмір аліментів, до 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_1 вимоги не визнала, просила у їх задоволені відмовити, оскільки позивач хоча офіційно не працює, в центрі зайнятості не перебуває на обліку, але він постійно їздить до РФ на роботу. Син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно хворіє, знаходиться на диспансерному обліку в Новопсковській амбулаторії ЗПСМ з 29.07.2014 року з діагнозом рецидивний обструктивний бронхіт, багато коштів потребує на лікування, обстеження. 02.04.2018 року син ОСОБА_5 отримав травму, був прооперований, зараз потребує коштів на лікування та реабілітацію. Таким чином, позивачем жодним чином не доведені його позовні вимоги на зменшення розміру аліментів.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 08 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відмовлено. Вирішено судові витрати по справі.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушення норм процесуального права та з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, оскільки суд неправильно застосував норму ст. 192 СК України, та просить скасувати його і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки суд не врахував матеріальне становище платника аліментів, який звільнений з постійної роботи, та безпідставно відмовив у задоволенні вимог про зменшення розміру аліментів.

У визначений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення скарги.

Позивач ОСОБА_2, належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи за вказаною ним адресою, не з'явився, не повідомив суду про причини своєї неявки, що відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 19.01.2017 року по справі № 420/2364/16-ц стягнуто з позивача ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі Ѕ частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.12.2016 року до повноліття найстаршої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Відповідно до довідки № 7746/16.22-41, виданої 16.11.2018 року Новопсковським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, заборгованість за виконавчим листом № 420/2364/16-ц, виданим 13.03.2017 року Новопсковським районним судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліментів на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі Ѕ частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.12.2016 року до повноліття найстаршої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 16.11.2018 становить 116,80 грн. Розмір щомісячних платежів, що підлягають сплаті, за період з березня по листопад 2018 року становить 2883,00 грн. (а.с. 26).

Позивач з 07 листопада 2017 року відповідно до наданої ним трудової книжки не працює (а.с. 7-12).

З 27 листопада 2017 року по 11 березня 2018 року позивач перебував на обліку у Новопсковському районному центрі зайнятості Луганської області та отримував допомогу по безробіттю згідно з п. 1, 3, 4 ст. 22 та п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с. 11-12).

Наведене трудовою книжкою НОМЕР_1, виданою 30.06.1999 року, та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 14324 від 27.09.2018 року (а.с. 7-12, 13).

Відповідач ОСОБА_1 офіційно не працює, як безробітна перебувала на обліку у Новопсковському районному центрі зайнятості у першому кварталі 2018 року, а у другому кварталі 2018 року - не перебувала, що підтверджено відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України (а.с. 28)та довідкою, виданою Новопсковським районним центром зайнятості за вих. №687 від 16.11.2018 року (а.с. 27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із відсутності підстав, передбачених статтею 192 СК України, для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів, недоведеності протягом розгляду справи позовних вимог та правильно вважав, що у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, а доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки судом правильно взято до уваги та застосовано до виниклих спірних правовідносин ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом даної норми СК України зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку такої зміни матеріального чи сімейного стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад зменшився дохід чи такий взагалі відсутній, або у нього з'явився додатковий обов'язок утримання інших осіб (неповнолітніх, непрацездатних), тощо.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що відповідно до ст. 192 СК ( 2947-14 ) розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів погіршення майнового стану позивача як платника аліментів позивачем суду не надано.

Докази зміни сімейного стану позивача як платника аліментів, появи або наявності інших осіб, яких він має утримувати за законом, про зміну стану його здоров'я таким чином, що перешкоджає йому сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, відсутні.

Само по собі звільнення позивача 07 листопада 2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін передбачає згоду на це з одного боку працівника, тобто має під собою волевиявлення останнього на це.

Враховуючи цю обставину, та те, що непрацевлаштування саме по собі не є підставою для зміни способу стягнення та зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що його майновий стан погіршився.

Інших доводів, крім тих обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги і яким судом дана правильна оцінка, апеляційна скарга не містить.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 22 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: