Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 569/11120/15-ц

провадження № 61-18612св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Рівненської області від 11 серпня 2016 року у складі судді Галінської В. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 09 вересня 2014 року вона позичила відповідачу 30 000 грн строком на один місяць, що підтверджується розпискою.

Оскільки позичальник в обумовлений строк не повернув позику, позивач, уточнивши вимоги, просила стягнути з нього борг у розмірі 62 170 грн 50 коп., із яких: 30 000 грн - сума позики, 16 037 грн 10 коп. - інфляційні втрати, 1 521 грн 37 коп. - три відсотки річних, 11 612 грн 03 коп. - відсотки за користування коштами.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 62 170 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди зробили висновки про те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань перед позивачем за договором позики, що є підставою для стягнення коштів у вищезазначеному розмірі.

Аргументи учасників справи

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу передати на новий судовий розгляд.

Зазначає, що суди, задовольняючи позов, не звернули увагу на те, що в розписці відсутня умова про повернення коштів.

Фактично він коштів у вказаному розмірі не отримував.

Суди безпідставно не врахували того, що він повертав позику на банківський рахунок позикодавця, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями на загальну суму 6 132 грн.

ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у якій просить відхилити її, а рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення місцевого суду.

Справу № 569/11120/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 09 вересня 2014 року відповідач отримав від позивача позику у розмірі 30 000 грн терміном на один місяць, що підтверджується відповідною письмовою розпискою.

Підставою для подання даного позову стала відмова позичальника добровільно повернути кошти та наявність у зв'язку з цим боргу у загальній сумі 62 170 грн 50 коп. (30 000 грн - позика, 16 037 грн 10 коп. - інфляційні втрати, 1 521 грн 37 коп. - три відсотки річних, 11 612 грн 03 коп. - відсотки за користування коштами).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з доведеності факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Установивши, що відповідач відмовляється добровільно повернути кошти за договором позики від 09 вересня 2014 року, що підтверджується розпискою, суди зробили обґрунтований висновок про стягнення суми позики, відсотків за користування коштами, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій сплати боргу у сумі 6 132 грн згідно з поданими ОСОБА_5 квитанціями, оскільки ця обставина була предметом дослідження судів попередніх інстанцій і їм надана відповідна правова оцінка.

Інші доводи на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 417, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. І. Журавель Н. О. Антоненко В. І. Крат