ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2331/19 Справа № 202/4/18 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулися з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалися на те, що 20 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність 53/100 частину домоволодіння загальною площею 107,2 кв. м., житловою площею 72,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 31 березня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 403. Після отримання права власності на вказану нерухомість банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою стала реєстрація та проживання у ньому відповідача по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення із спірного домоволодіння. На підставі викладеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просили суд виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає у 53/100 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку у Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просять рішення суду від 09 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2010 року, яке набрало законної сили 11 травня 2010 року, у справі №2-8316/2010 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року - 218784 грн. 15коп. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року - 200 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № SAMDN2065 від 09 липня 2008 року -10911 грн. 28 коп. Стягнено солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № SAMDN2065 від 09 липня 2008 року - 200грн. та у рахунок повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн., а разом 320 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1700 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.53-55).

На підставі вказаного рішення суду від 30 квітня 2010 року, 14 грудня 2010 року було видано виконавчий лист №2-8316/2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року - 218784 грн. 15коп.(а.с.52).

Відповідно договору дарування будинку ВАК №190300 від 25 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стрілковською З.Д., зареєстрованого в реєстрі за №1814, ОСОБА_1 належало 53/100 сотих частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.59).

З акту опису й арешту майна від 10 жовтня 2012 року вбачається, що, державним виконавцем відділу Індустріального району Дніпропетровського міського управління юстиції Балховою М.Б. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-8316/2010, виданого 14 грудня 2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року - 218784 грн. 15 коп. було описано та накладено арешт на 53/100 частки домоволодіння що розташоване за адресою: АДРЕСА_1,кв. 1, та перебуває у приватній частковій власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування будинку ВАК №190300 від 25.04.2003 року (а.с.59,60).

Спірне житлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Ашхабадська, 150 було набуте у власність відповідачем на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року (а.с.57).

Таким чином, банком надавався кредит відповідачу не для придбання спірного майна.

Судом встановлено відповідач іншого житла не має.

20 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність 53/100 частину домоволодіння загальною площею 107,2 кв. м., житловою площею 72,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 31 березня 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 403 (а с.6-7).

14 червня 2018 року відбулася державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

23 жовтня 2017 року банком була направлена письмова претензія на вказану адресу відповідача про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку на ім'я відповідача ОСОБА_1 та надано тридцяти денний строк для добровільного виселення (а.с.8-10).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, банк посилався на те, що відповідач вимогу банку не виконав та не виселився із житлового будинку (а.с.2, 3).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Доказів на підтвердження отримання відповідачем вказаної вимоги банку про його виселення із будинку суду надано не було.

Також банком не було надано суду відповідних доказів на підтвердження дійсного проживання відповідача у будинку.

Слід зазначити, відповідно до вимог житлового законодавства виселенню підлягають особи, які дійсно проживають у жилому приміщенні, однак в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що відповідач на теперішній час дійсно проживає у вказаному будинку.

Крім того, банком не зазначено можливість надання іншого постійного житла відповідачу, що унеможливлює його виселення із житлового будинку, який був набутий відповідачем у власність не за рахунок кредитних коштів.

Отже, враховуючи, що банком не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач проживає у будинку, оскільки лише наявність реєстрації відповідача не може слугувати доказом його проживання в жилому приміщенні та, враховуючи, що будинок був набутий відповідачем у власність не за рахунок кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідача за таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог банку та наявність правових підстав для виселення відповідача із жилого приміщення не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді