ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1813/18 Номер провадження 22-ц/814/800/19Головуючий у 1-й інстанції Гудкова С.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді : Одринської Т.В

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря - Коротун І.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 грудня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати -ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є власником житлового будинку, у якому були зареєстровані його онуки, які вже тривалий час проживають зі своєю матір'ю у м. Бердянськ. Реєстрація малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у його будинку обмежує його в праві розпоряджатися своєю власністю, тому просить задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого АДРЕСА_2 фактично проживаючого АДРЕСА_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого АДРЕСА_2 фактично проживаючого АДРЕСА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні онуки не проживали в спірному будинку, на даний час проживають у м. Бердянськ, де відвідують дошкільний заклад, тому на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом.

З даним рішенням не погодилася ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, в зв'язку з чим подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що діти, як онуки позивача були зареєстровані у спірному будинку за його згодою та за місцем реєстрації їх батька - ОСОБА_6. Крім того, зазначила, що відповідно до ч.5 ст.19 СК України, при розгляді судом спору про зняття дитини з реєстрації місця проживання, орган опіки та піклування повинен подати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, однак судом було розглянуто справу без відповідного висновку. Крім того, на даний час батько дітей проживає в Грузії, тому після зняття дітей з реєстрації, вона не зможе зареєструвати їх місце проживання без відповідної згоди батька, що призведе до порушення прав останніх.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником домоволодіння по АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності / а.с. 8-9/.

Як вбачається з домової книги у спірному житловому будинку з 20 травня 2014 року зареєстровані малолітні - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Крім того, у вказаному будинку зареєстрований батько малолітніх дітей - ОСОБА_6 / а.с. 10-12/.

Відповідно до листа служби у справах дітей Запорізької обласної державної адміністрації від 22.05.2018 року за № 03-03/0659, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, де вони виймають одну кімнату в трикімнатній квартирі. Малолітні діти відвідують заклад дошкільної освіти № 37 « Пізнайко» / а.с.30-31/.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В свою чергу, як встановлено судом апеляційної інстанції та не заперечувалося самим позивачем, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право користування спірним будинком у встановленому законом порядку, на час розгляду справи судом не досягли віку, за якого можуть вільно визначати своє місце проживання, що свідчить про поважність причин їх не проживання у будинку позивача - діда малолітніх.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Як вбачається з матеріалів справи, мати дітей- ОСОБА_3не має свого житла, тому апеляційний суд вважає, що втрата права користування житлом малолітніх за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, слід зазначити, що згідно частини четвертої та п'ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Цей спір безпосередньо стосується права малолітніх дітей на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов'язковою.

Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради письмового висновку, в порушення ч. 5 ст. 19 СК України, не надала, тому рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

З урахуванням вказаних положень сімейного законодавства, судом апеляційної інстанції було зобов'язано орган опіки та піклування надати письмовий висновок щодо заявлених позовних вимог.

Листом від 12 березня 2019 року за № 01-19/127 Служба у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області повідомила про неможливість надання письмового висновку щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки малолітні діти не проживають на території м. Лубни.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованим, в зв'язку з чим рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який повинен був сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги, в розмірі 1057,20 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2на користь держави.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 грудня 2018 року-скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2019 року.

Головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

Судді: ______________ О.О.Панченко ------------------------В.П.Пікуль