Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 404/4145/15-ц

провадження № 61-9327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в своїх та інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_9 і ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Суржика М. М., Потапенка В. І., Чернобривець О. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 усунути перешкоди у користуванні житлом у будинку № АДРЕСА_1, шляхом надання їй та її дочкам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безперешкодного входу до будинку та проживання у ньому (вселення); виселити з будинку № АДРЕСА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона зареєстрована за місцем постійного проживання АДРЕСА_1 з 18 березня 2008 року. Зазначений будинок перебував у приватній власності прабаби позивача ОСОБА_10, яка у ІНФОРМАЦІЯ_7 року померла. Разом з прабабою позивач проживала однією сім'ю, вела спільний бюджет, спільне господарство. Після смерті прабаби на підставі заповіту все її майно успадкувала ОСОБА_9, у тому числі і житловий будинок № АДРЕСА_1.

02 червня 2013 року, не пояснюючи своїх дій, ОСОБА_9 винесла особисті речі позивача та її дітей з будинку до гаража, змінила замки, таким чином позбавила її можливості проживати у будинку. Фактично одразу після цього в будинок були заселенні незнайомі їй особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Позивач у зв'язку з зазначеними діями звернулася до дільничного інспектора ВМ Кіровського РВ УМВС України в Кіровоградській області із заявою про порушення її прав. Під час проведення перевірки за її заявою у 2013 року ОСОБА_9 звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом про виселення позивача та її неповнолітніх дітей зі спірного будинку. Рішенням суду від 17 лютого 2014 року ОСОБА_9 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Також у цей час судом було розглянуто ще декілька справ щодо права власності на будинок. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 лютого 2015 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року № 1317, що видане на ім'я ОСОБА_9, визнано недійсним. 04 червня 2014 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/5685/13-ц визнано недійсним заповіт, що складений прабабою позивача на ім'я відповідача ОСОБА_9 Позивач разом зі своїми дітьми не має можливості вселитися до будинку, оскільки відповідачі чинять перешкоди у реалізації її прав на користування житлом.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду справи правомірність вимог позивача до ОСОБА_9 не доведена, оскільки вона не є власником житла, що є предметом спору, не проживає за місцем його знаходження, тому ОСОБА_9 не може чинити перешкод позивачу.

Щодо відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд дійшов висновку, що матеріалами справи однозначно не доведено те, що позивач та власник будинку ОСОБА_10 проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, сервітутне право позивача на користування будинком припинилось із смертю власника. На час вселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до будинку ОСОБА_9 була власником зазначеного будинку і те, що в подальшому вона втратила право власності, не є підставою для задоволення позову про виселення. Наявність у позивача реєстрації за згаданою адресою не є безумовною підставою для вселення до житла за цією адресою та виселення відповідачів. На час розгляду справи власник будинку не визначений, а за його відсутності та з'ясування позиції щодо осіб, які проживають в його житловому приміщенні, вирішення зазначених питань є передчасним.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 серпня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_4, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, задоволено. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 з будинку № АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, у будинок № АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року у справі № 404/7646/13-ц, яке набрало чинності, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_4, яка діє від себе та в інтересах малолітніх дітей, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку. Серед обставин, які встановлені судом, зазначається, що ОСОБА_4 та її малолітні діти вселилися в будинок з дозволу колишнього власника - померлої ОСОБА_10, проживали та були зареєстровані, як члени сім'ї ОСОБА_10 З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що відповідач та її діти на законних підставах вселилися в будинок, зареєстровані за цією адресою, а тому вправі вимагати від відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні цим житлом, тому позов у цій частині є обґрунтованим, а суд першої інстанції надані докази оцінив неправильно. Суд апеляційної інстанції врахував, що після смерті ОСОБА_10 відсутній власник будинку, однак позивач правомірно користується будинком. Тому позивач вправі вимагати усунення перешкод у користуванні цим будинком шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та її дочки ОСОБА_11, і в цій частині позов підлягає задоволенню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_9

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_9 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_12 скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначила, що позивач вже більше трьох років не користувався спірним будинком, оскільки після смерті ОСОБА_10 самостійно виїхала із нього, забравши свої речі, разом із дітьми. Окрім цього, заявник зазначив, що, оскільки колишній власник помер, то позивач втратила право користування будинком, як член його сім'ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заявники просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_12 скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявники зазначили, що позивач не довела наявність у неї порушеного права, оскільки вона за весь час проживання відповідачів не намагалася вселитися до спірного житла та не довела, що на момент ухвалення рішення вони проживали в ньому та чинили їй перешкоди у користуванні спірним будинком. Окрім цього, заявники зазначили, що, оскільки колишній власник помер, то позивач втратила право користування будинком, як член його сім'ї.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив касаційні скарги залишити без задоволення з підстав їхньої необґрунтованості та недоведеності.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року та від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно з домовою книгою будинку за адресою: АДРЕСА_1, 18 березня 2008 року зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_13

ІНФОРМАЦІЯ_7 року померла ОСОБА_10, яка була власником зазначеного будинку і прабабою позивача.

Після смерті ОСОБА_10 все її майно, зокрема й житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під АДРЕСА_1, успадкувала ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н. Л. та зареєстрованим у реєстрі за № 1317.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року у справі № 404/7646/13-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Підставою відмови у виселенні стало встановлення судом тієї обставини, що відповідач на час розгляду справи виїхала разом із дітьми з будинку АДРЕСА_1, а тому вимога про виселення не підлягала задоволенню з підстав відсутності між учасниками справи відповідного спору.

04 червня 2014 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/5685/13-ц позов ОСОБА_15 до ОСОБА_9 та позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_15, ОСОБА_9, про визнання заповіту недійсним задоволено: визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_10 08 серпня 2008 року на ім'я ОСОБА_9, недійсним.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_9 була власником будинку під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 серпня 2012 року № 1317, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н. Л.

25 лютого 2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/7741/14-ц позов ОСОБА_15 до ОСОБА_9, Головного управління юстиції у Кіровоградській області про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, скасування державної реєстрації задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н. Л. на ім'я ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н. Л. на ім'я ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н. Л. на ім'я ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5.

12 травня 2015 року до Кіровоградського МВ УМВС України Кіровоградської області надійшла заява від ОСОБА_4 про вжиття заходів стосовно ОСОБА_9, яка перешкоджає їй у проживанні в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, в якому з 2008 року зареєстрована вона, заявник, та двоє її дітей. 15 вересня 2015 року згідно з висновком лейтенанта міліції Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_16 під час проведення перевірки при опитуванні ОСОБА_7, який проживає на АДРЕСА_1, який пояснив, що з початку весни 2014 року орендує будинок за договором оренди. За зазначеною адресою він проживає разом з дружиною ОСОБА_8 та дочкою ОСОБА_11 ОСОБА_9, яка є власницею будинку на АДРЕСА_1, перебуває поза межами міста, у м. Новомиргороді, контактів з нею не підтримує, до місця їх проживання вона приїздить нечасто. Також, під час проведення перевірки інформації щодо грубого порушення громадського порядку не надійшло, а отже відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Відповідно до витягу з реєстру відомості про права власності на будинок № АДРЕСА_1 відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права - відсутні, відомості про державну реєстрацію іпотек - відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні.

Згідно з висновком про технічний стан конструкцій житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, за результатами технічного обстеження встановлено, що будівля є непридатною для нормальної експлуатації.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись відповідними жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Установивши, що відповідач зареєстрована у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника ОСОБА_10 як член сім'ї, право власності якої припинилося у зв'язку із її смертю, суд першої інстанції, з висновком якого не погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 та її діти втратили право користування будинком, оскільки право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, а тому позивач не вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном, яке їй не належить, та її вселення.

При цьому позивач не посилалася та не довела виникнення у неї права проживання у спірному житлі з інших підстав.

Оцінюючи наявність реєстрації місця проживання у позивача Верховний Суд оцінює наступним чином.

Право користування житлом у члена сім'ї власника такого жилого приміщення виникає у зв'язку з вселенням до нього, здійсненим за згодою такої особи, та зберігається за умови його постійного проживання у такому приміщенні.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому тривалий період та втратила статус члена сім'ї власника цього житла.

Підсумовуючи, з огляду на зазначене Верховний Суд визнає доводи касаційних скарг обґрунтованими та такими, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, у зв'язку із чим скасував судове рішення, яке відповідає закону.

У наведеному висновку Верховний Суд керується також тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2014 року у справі № 404/7646/13-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено з тих підстав, що відповідач на час розгляду справи виїхала разом із дітьми з будинку АДРЕСА_1, тобто суд відмовив з підстав встановлення відсутності спору між сторонами, а не з підстав встановлення права позивача на користування будинком.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, то судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги підлягають стягненню із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 у сумі 1 322, 88 грн та на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у сумі 1 322, 88 грн у рівних частках.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_9 і ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2016 року скасувати.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 серпня 2016 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 322, 88 грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 322, 88 грн у рівних частках.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик