ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8243/18 Головуючий суддя І інстанції Цвірюк Д.В.
Провадження № 22-ц/818/15/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДП «Жовтневе лісове господарство», в якому просить визнати наказ ДП «Жовтневе лісове господарство» від 21.05.2018 №70-к про припинення трудового договору (контракту) незаконним та таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання; поновити його на роботі у ДП «Жовтневе лісове господарство» на посаді начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично- організаційної роботи державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» з 22.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 13.05.2016 він працював на посаді начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи ДП «Жовтневе лісове господарство». 21.05.2018 відповідач наказом №70-к від 21.05.2018 про припинення трудового договору (контракту) звільнив позивача з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для скорочення його посади у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України визначено зменшення кількості працівників та важкий фінансовий стан, що склався у лісгоспі, що на думку позивача не відповідає дійсності. Вказує, що чистий фінансовий результат (прибуток) відповідача за 2016 рік склав 853 000 грн., за 2017 рік - 3680 000 грн. Також вказує, що крім посади позивача будь-які інші посади на підприємстві не були скорочені, тому обставини, на які посилається відповідач як на підставу для проведення скорочення, фактично не існували та будь-які зміни в організації праці та виробництва відповідача не відбулися. Зазначає також, що відповідачем були порушені норми КЗпП України, які регламентують порядок звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату, оскільки на момент ухвалення наказів від 14.11.2017 № 208 та від 21.05.2018 № 25 у відповідача існувала посада провідного інженера з підготовки кадрів, яка не підлягала скороченню; ця посада у кількості однієї одиниці включена безпосередньо до складу відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи. Вказану посаду обіймала ОСОБА_4 Однак на день звільнення позивача на посаді провідного інженера з підготовки кадрів працювала вже зовсім інша особа - ОСОБА_5 При цьому ОСОБА_4 була звільнена за угодою сторін 08.05.2018 на підставі наказу від 08.05.2018 №61-к, після чого на посаду провідного інженера з підготовки кадрів було прийнято ОСОБА_5 Зазначає, що до моменту звільнення позивачу ДП «Жовтневе лісове господарство» з'явилась вакантна посада провідного інженера з підготовки кадрів, роботу на якій йому повинні були запропонувати, однак відповідач цього не зробив. Вказав, що відповідач не виконав вимоги частини 2 ст. 40 КЗпП України, чим грубо порушив трудові права ОСОБА_3, внаслідок чого наказ про звільнення позивача від 21.05.2018 №70-к вважає незаконним, прийнятим всупереч вимогам КЗпП України та таким, що підлягає скасуванню.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого ДП «Жовтневе лісове господарство» заперечувало проти позовних вимог позивача, виходячи з того, що у даному випадку підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, підприємству надано свободу в прийнятті рішень стосовно складу штатного розпису. Згідно з наказом № 50 від 27.02.2015 на підприємстві був організований відділ з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи. До складу відділу входили - провідний юрисконсульт, інженер І категорії з підготовки кадрів, інженер І категорії з комп'ютерних систем, секретар. Очолював створений відділ начальник відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи, посаду якого було введено зазначеним наказом. З огляду на те, що відповідач є державним підприємством та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України питання щодо кадрового забезпечення підприємства вирішуються з огляду на «Нормативи чисельності працівників підприємства лісового господарства», згідно з якими в підрозділі кадрів підприємства з чисельністю працюючих понад 200 чоловік передбачається від 1,5 до 1,7 штатної одиниці працівників підрозділу кадрів, яка залежить від кількості самостійних структурних підрозділів підприємства.

Також вказав, що у Нормативі зазначено чіткий перелік назв професій працівників відділу кадрів, серед яких зазначені інженер з підготовки кадрів та інспектор з кадрів. Вказує, що у своїй діяльності відповідачу необхідно спиратись на Галузеву угоду між Державним агентством лісових ресурсів України і профспілкою працівників лісового господарства України, згідно додатку до якої посада начальника відділу з кадрового забезпечення або начальника відділу кадрів підприємств держлісгоспів, відсутня. Враховуючи викладене, відповідач був змушений привести свій штатний розпис до нормативів чисельності працівників підприємств лісового господарства, що було підґрунтям для прийняття рішення про скорочення чисельності працівників у 2017 році. У червні 2017 року відповідач направив повідомлення до первинної профспілкової організації ДП «Жовтневий лісгосп» із зазначенням планів скорочення чисельності працівників на підприємстві. Після отримання відповіді профспілкової організації у жовтні була скорочена посада заступника директора. У листопаді відповідач прийняв рішення про розформування відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи, та скорочення посади начальника відділу.

Відповідач 14.11.2017 видав наказ №2018 «Про скорочення чисельності робітників ДП «Жовтневий лісгосп», яким зазначив, що з 15.01.2018 скорочується посада начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи та з 15.01.2018 розформовується зазначений відділ і вносяться відповідні зміни до штатного розпису. Того ж дня відповідач направив подання голові профспілкового комітету про надання згоди на скорочення посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи, відповідь на яке було отримано 27.12.2017 через відсутність позивача на роботі.

14.11.2017 було роздруковане попередження позивачу про скорочення його посади з 15.01.2018, де було зазначено про відсутність на той час вакантних посад, які відповідають його кваліфікації. Ознайомити позивача з вказаним попередженням не виявилося можливим, через перебування його на лікарняному. 15.11.2017 підприємством на домашню адресу позивача було направлено лист з копією наказу №208 від 14.11.2017 та попередження про скорочення посади, який після спливу строку зберігання було повернуто поштовим відділенням. До 26.12.2017 позивач перебував на лікарняному, після виходу з якого 26.12.2017 відмовився ознайомлюватись з вказаним наказом та повідомленням, що було зафіксовано відповідним актом. 26.12.2017 відповідач направив подання голові профспілкового комітету про надання згоди на звільнення позивача. Строк скорочення посади було перенесено на 26.02.2018, про що видано наказ №25 від 21.02.2018. В період до 17.01.2018 позивач перебував у щорічній відпустці, в період з 23.02.2018 по 18.05.2018 позивач перебував на лікарняному, після виходу з якого 21.05.2018 було видано наказ про його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким позивач ознайомився, з ним було проведено остаточний розрахунок та видана трудова книжка. Вказує, що на момент виходу позивача з лікарняного вакансії провідного інженера з підготовки кадрів не існувало оскільки звільнення провідного інженера кадрів відбулось 08.05.2018, а сама вакансія утворилась вже після спливу двомісячного строку попередження про вивільнення з роботи, визначеної дати скорочення посади позивача. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Позивачем надано відповідь на відзив, згідно якого він не визнає та відхиляє заперечення відповідача, наведені у відзиві, зазначаючи, що обставини, викладені у відзиві, не мають відношення до предмету спору. Вказує, що звільнення провідного інженера з підготовки кадрів відбулося 08.05.2018, у період коли позивач перебував на лікарняному, а сама вакансія провідного інженера з підготовки кадрів на підприємстві утворилась після спливу двомісячного строку попередження про вивільнення з роботи, визначеної дати скорочення посади начальника відділу та розформування відділу з кадрового забезпечення та юридично-організаційної роботи. Вказує, що мав право у першу чергу на зайняття посади інженера з підготовки кадрів. При цьому відповідного повідомлення про наявність вакантної посади інженера з підготовки кадрів з пропозицією зайняти цю посаду та надати строк для надання відповіді на таку пропозицію відповідач позивачу не надіслав.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, викладені у позові, у повному обсязі з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

Представники відповідача у судовому засіданні 04.10.2018 проти позову заперечували з підстав, наведених у відзиві. В подальшому в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

Судом було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов'язано відповідача надати у судове засідання завірену належним чином копію наказу від 08.05.2018 № 61-к про припинення трудового договору провідного інженера з підготовки кадрів ОСОБА_4 та завірену належним чином копію наказу про прийняття на посаду провідного інженера з підготовки кадрів ОСОБА_5 Представники відповідача у судовому засіданні зобов'язались надати копії витребуваних наказів, але в подальшому в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ДП «Жовтневе лісове господарство» про поновлення на роботі.

Визнано наказ державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» від 21.05.2018 №70-к про припинення трудового договору (контракту) незаконним та таким, що підлягав скасуванню з моменту його видання.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі у державному підприємстві «Жовтневе лісове господарство на посаді начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» з 22.05.2018.

Стягнуто з Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 копійок.

Стягнуто з Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 копійок.

В апеляційній скарзі ДП «Жовтневе лісове господарство» просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам по справі.

Вказано, що приписи законодавства про працю прямо вказують на те, що відповідач повинен запропонувати працівнику іншу роботу, в разі її наявності, одночасно з попередженням про звільнення працівника, яке має відбутися не пізніше ніж за два місяці до вивільнення працівника. В той же час, вказані норми не покладають на роботодавця обов'язок запропонувати іншу посаду працівнику, в тому разі якщо на підприємстві після здійснення персонального попередження працівника про його вивільнення, відкриються вакантні посади. Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що посада начальника відділу кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи, була скорочена 26.02.2018, про що свідчить наказ № 208 від 14.11.2017 та № 25 від 21.02.2018. При цьому сам позивач, був попереджений про скорочення відповідної посади двічі вперше - 15.11.2017, та вдруге - 26.12.2017, тобто в будь якому випадку не менш як за два місяці про своє скорочення.

Зауважено, що ані на дату здійснення першого повідомлення про звільнення позивача, тобто 15.11.2017, ані на друге повідомлення позивача про його звільнення - 26.12.2017, у відповідача не було жодних вакантних посад, які останній мав би запропонувати позивачу при його звільненні.

Вважають, що такі обставини справи, свідчать про те, що позиція, що відповідач мав би запропонувати позивачу посаду провідного інженера з підготовка кадрів, яка стала вакантною лише 08.05.2018 внаслідок звільнення іншого працівника підприємства - ОСОБА_4, через що відповідач не дотримався механізму звільнення найнятого працівника, - є хибною.

Зазначено, що суд не прийняв до уваги і те, що на дату звільнення позивача 21.05.2018 на підставі наказу № 70-к про припинення трудового договору (контракту), посада провідного інженера з підготовка кадрів не була вакантною, оскільки наказом № 61-к від 08.05.2018 на цю посаду була прийнята інша особа - ОСОБА_6

ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказав, що крім порушення ст. 49-2 КЗпП України, районним судом під час розгляду справи також було встановлено порушення Відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Так до моменту звільнення позивача 21.05.2018, у відповідача 08.05.2018 з'явилася вакантна посада провідного інженера з підготовки кадрів, внаслідок звільнення іншого працівника - ОСОБА_4, але відповідач не повідомив позивача про наявність цієї вакантної посади та не запропонував йому перевестися на цю посаду. Тобто, відповідач не використав можливість перевести позивача за його згодою на іншу роботу.

Послався на те, що норми КЗпП України жодним чином не містять право роботодавця недотримуватися вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України у випадку виникнення на підприємстві вакантної посади після попередження працівника про наступне вивільнення, спливу двомісячного строку попередження про вивільнення з роботи або визначеної дати скорочення.

Навпаки, ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу' працівників аналогічної кваліфікації. Тобто таке право зберігається за звільненим працівником, а у даному випадку позивач ще був працівником відповідача, то таким чином він мав право у першу чергу на заняття посади провідного інженера з підготовки кадрів.

Зауважив, що під час розгляду справи районний суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, щодо надання Відповідачем належним чином завірених копій наказів про звільнення з роботи гр. ОСОБА_4 та наказу про прийняття на посаду провідного інженера з підготовки кадрів ОСОБА_5 та зобов'язав Відповідача надати вказані докази. Однак, відповідач не виконав вказану вимогу та не надав на розгляд суду копії зазначених наказів, у зв'язку з чим твердження відповідача про зайнятість посади, на яку міг бути переведений позивач, не доведено.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст спірних правовідносин, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №50 від 27.02.2015 в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, та для впорядкування штатного розпису лісгоспу з 01.03.2015 на Державному підприємстві «Жовтневе лісове господарство» вирішено організувати відділ з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи в складі - провідний юрисконсульт, інженер І категорії з підготовки кадрів, інженер І категорії з комп'ютерних систем, секретар; з 01.03.2015 ліквідувати посаду провідного інженера з підготовки кадрів та ввести посаду начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи (а. с. 49).

Відповідно до запису у трудовій книжці позивача ОСОБА_3, останній згідно наказу №85-к від 12.05.2016 прийнятий на посаду начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи ДП «Жовтневе лісове господарство» (а. с. 7).

У червні 2017 року відповідач направив повідомлення до голови первинної профспілкової організації ДП «Жовтневе лісове господарство» із зазначенням щодо планів скорочення чисельності працівників на підприємстві, що підтверджується письмовим повідомленням №484/08 від 16.06.2017 (а. с. 50).

Згідно витягу із протоколу Спільного засідання профкому та адміністрації ДП «Жовтневе лісове господарство» № 9 від 21.06.2017, рекомендовано при скороченні штату застосовувати положення ст. 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; відповідно до ст. 49 КЗпП України не пізніше як за два місяці попереджати персонально працівників про подальше звільнення (а. с. 51).

Відповідно до наказу № 208 від 14.11.2017 у зв'язку зі зменшенням чисельності працівників, важким фінансовим станом, що склався на підприємстві, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України було скорочено з 15.01.2018 посаду Начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи (а. с. 23).

14.11.2017 було складено попередження позивачу про скорочення його посади з 15.01.2018, де було зазначено про відсутність на той час вакантних посад, які відповідають його кваліфікації (а. с. 53). Ознайомити позивача з вказаним попередженням не виявилося можливим, через відсутність його на робочому місці, про що складено відповідний акт від 14.11.2017 (а. с. 54).

15.11.2017 на домашню адресу позивача підприємством було направлено лист з копією наказу №208 від 14.11.2017 та попередження про скорочення посади, який після спливу строку зберігання було повернуто поштовим відділенням на адресу підприємства, що підтверджується копією конверта та зворотного поштового повідомлення з відміткою про причину повернення: «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 55).

Повідомленням №960/08-04 від 14.11.2017 голову профсоюзного комітету ДП «Жовтневий лісгосп» повідомлено про скорочення посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи (а. с. 56).

15.11.2017 головою профспілки винесено подання, яким запрошено позивача на розширене засідання профспілкового комітету та адміністрації для розгляду подання від 14.11.2017 №959/08-04 «Про скорочення посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи» (а. с. 57), яке було повернуто згідно копії конверту та зворотного поштового повідомлення з відміткою про причину повернення: «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 58).

Сторонами не оспорюється той факт, що до 26.12.2017 позивач перебував на лікарняному.

26.12.2017 року після виходу з лікарняного позивач відмовився ознайомлюватись з наказом №208 від 14.11.2017 та попередженням, що було зафіксовано відповідним актом (а. с. 60).

26.12.2017 року відповідач направив подання голові профспілкового комітету про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 (а. с. 64).

26.12.2017 року головою профспілки винесено подання, яким запрошено позивача на розширене засідання профспілкового комітету та адміністрації для розгляду подання від 14.11.2017 №960/08-04 «Про скорочення посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи», від підпису про ознайомлення з яким позивач відмовився (а. с. 61).

Згідно витягу із протоколу засідання профспілкового комітету від 26.12.2017 ухвалено надати згоду на звільнення за скороченням штату посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи ОСОБА_3 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням йому гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством (а. с. 62).

Наказом №25 від 21.02.2018 у зв'язку з відмовою начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи ОСОБА_3 ознайомитись з наказом №208 від 14.11.2017 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Жовтневий лісгосп» і отримати копію цього наказу, в день виходу на роботу, 26.12.2016, після хвороби, було внесено зміни в наказ №208 від 14.11.2017 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Жовтневий лісгосп» і скорочено посаду Начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи з 26.02.2018 (а. с. 24).

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що позивач в період з 26.02.2018 по 26.03.2018, з 27.03.2018 по 03.05.2018, з 04.05.2018 по 18.05.2018 перебував на лікарняному.

Наказом ДП «Жовтневе лісове господарство» №70-к від 21.05.2018 припинено трудовий договір (контракт) з ОСОБА_3, начальником відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Зазначений наказ містить підпис ОСОБА_3 про ознайомлення з ним 21.05.2018 (а. с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд свої висновки мотивував тим, що питання щодо можливості переведення позивача на вказану вище вакантну посаду провідного інженера з підготовки кадрів, з врахуванням наявного у нього фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи повинні бути обговорені і остаточно вирішені після того, як вакантні посади будуть йому фактично запропоновані, що з боку відповідача зроблено не було. Представники відповідача в судовому засіданні повідомили, що ДП «Жовтневе лісове господарство» не надсилали на адресу ОСОБА_3 жодної пропозиції про його переведення на вакантну посаду провідного інженера з підготовки кадрів, яка утворилась 08.05.2018 після звільнення ОСОБА_4 Безпосередньо факт звільнення ОСОБА_4 08.05.2018 та прийняття на вивільнену посаду ОСОБА_5, а отже наявність відповідних наказів про це представники відповідача в судовому засіданні підтвердили, але витребуваних судом наказів не надали та в судове засідання після оголошеної перерви не з'явились, причину неявки не повідомили.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так, статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 ЗУ «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до абз.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, хоча ОСОБА_3 був належним чином попереджений про наступне звільнення, роботодавцем у даному випадку не було вжито всіх допустимих заходів для збереження робочого місця за працівником, а відповідно й захисту права на працю.

Передбачений ч. 2 ст. 40 КЗпП України порядок звільнення направлений на захист права на працю, що закріплене у ст. 43 Конституції України.

Роботодавцем не було вчинено жодних дій, спрямованих на дотримання права позивача на працю за наявності реальної можливості запропонувати ОСОБА_3 посаду провідного інженера з підготовки кадрів, з врахуванням наявного у нього фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи, яка відкрилася після попередження, але до фактичного звільнення позивача з роботи.

У даному випадку колегія суддів також зважає на чинну правову позицію стосовно тлумачення в аналогічній справі змісту частини другої статті 40 КЗпП України, а також - частин першою та третьою статті 492 цього Кодексу, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у праві № 6-40цс15.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, надав мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, на підставі чого дійшов правильного висновку про порушення визначеного у ч. 2 ст. 40 КЗпП України порядку звільнення і, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не заперечують, на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 21.03.2019.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.