Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 712/7115/18

провадження № 61-492св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б.,

Новікова О. М., від 29 листопада 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом № 490-к від 29 грудня 2017 року її було звільнено з посади начальника відділу обліку страхувальників та доходів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважала звільнення з посади незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Листом від 26 жовтня 2017 року №10-11-1419 управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області повідомило позивача відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, що з 01 січня 2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, а також про можливе майбутнє звільнення. 18 грудня

2017 року до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області надійшов затверджений директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України штатний розпис, в якому була відсутня посада начальника відділу обліку страхувальників та доходів управління та сам відділ. Зазначала, що її не ознайомлювали з такими змінами у штатному розписі. При звільненні були порушені її права на працю, відповідачем не дотримано передбачених трудовим законодавством та колективним договором гарантій. На момент звільнення і на час подання позову у неї на утриманні перебувало двоє дітей, чоловік тимчасово не працював, вона має вищу кваліфікацію, стаж роботи. Переважне право на залишення на роботі при скороченні штату повинно було б бути надано їй, але цим правом відповідач знехтував.

26 квітня 2018 року позивачу стало відомо, що з 01 квітня 2018 року до структури управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області внесені зміни, а саме, відділ, який вона очолювала до звільнення, замінено на сектор та змінено його підпорядкування відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку. 11 травня 2018 року вона подала заяву на ім'я начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 06 червня 2018 року позивач отримала відповідь на свою заяву за підписом начальника управління ОСОБА_4 з відмовою поновити її на роботі та пропозицією звернутися до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд поновити її на роботі на посаді завідувача сектору обліку страхувальників та доходів відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

124 934,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, у складі судді Романенко В. А., від 02 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України роботодавцем було дотримано вимоги чинного трудового законодавства України. Позивач пропустила строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 29 листопада

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у порушення частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України відповідач не пропонував позивачу іншу роботу, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності вакансій. Затвердження у подальшому нового штатного розпису не дає відповідачу право порушувати визначений законом порядок вивільнення працівника. Проте позивач пропустила строк звернення до суду, оскільки з наказом про звільнення вона ознайомлена

27 грудня 2017 року, а до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку звернулась у червні 2018 року, не зазначивши поважні причини, які об'єктивно перешкоджали їй у визначений законом строкзвернутися до суду з цим позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час її попередження про наступне звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відповідач не повідомив її про те, що скорочується відділ, який вона очолювала та усі посади у цьому відділі. У квітні 2018 року позивач дізналась, що з 01 квітня 2018 року внесені зміни у структуру та штатний розпис управління виконавчої дирекції Фонду шляхом скорочення посади начальника відділу та створення сектору, зміна його підпорядкування, а тому звернулась до керівництва із заявою про поновлення її на роботі у секторі обліку страхувальників та доходів. 06 червня 2018 року позивач отримала відмову про поновлення її на роботі з пропозицією звернутися до суду. Отже, саме з цього моменту починає перебіг строк звернення позивача до суду.

Короткий зміст відзиву (заперечення) на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Черкаській області просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до наказу від 02 липня 2010 року № 37-к ОСОБА_2 прийнята на роботу на посаду спеціаліста першої категорії сектору страхових внесків та обліку страхувальників відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Черкаській області (а. с. 12).

01 січня 2011 року відповідно до наказу № 4-к назву сектору страхових внесків та обліку страхувальників змінено на сектор по роботі з роботодавцями.

01 жовтня 2014 року відповідно до наказу № 191-к позивач переведена на посаду начальника відділу обліку страхувальників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Черкаській області.

01 серпня 2017 року згідно наказу № 150-к позивач прийнята на посаду начальника відділу обліку страхувальників та доходів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

від 23 жовтня 2017 року № 577 (зі змінами, внесеними наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 листопада 2017 року № 683) затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Черкаській області у кількості 137 штатних одиниць. Зобов'язано начальника управління провести до 01 листопада 2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління та відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці

(а. с. 61, 62).

Наказом № 328-к від 23 жовтня 2017 року працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області попереджено про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, про скорочення чисельності з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення (а. с. 66).

З наказом від 23 жовтня 2017 року № 328-к позивач ознайомлена 26 жовтня 2017 року, що підтверджується її особистим підписом (а. с. 65).

Згідно штатного розпису управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, затвердженого директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 31 жовтня

2017 року, який вступив у дію з 01 січня 2018 року та надійшов до відповідача 18 грудня 2017 року, затверджено штат у кількості 57 штатних одиниць, скорочено посаду начальника відділу обліку страхувальників та доходів, яку обіймала позивач. Попередній штатний розпис містив 78 штатних одиниць (а. с. 58-60).

Наказом від 19 грудня 2017 року № 490-к ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу обліку страхувальників та доходів з 29 грудня 2017 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників.

З наказом про звільнення позивач ознайомлена 27 грудня 2017 року, що засвідчено її особистим підписом (а. с. 14). До суду з цим позовом

ОСОБА_2 звернулась у червні 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП Українизвільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП Українироботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги пункту 1 частини першої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно роз'яснень, які містяться у пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України істотними умовами праці є: система та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП Українипрацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об'єктивні причини.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем було порушено положення

статті 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачу наявні в установі вакантні посади. Крім того, позивача не було належним чином попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки наказ від 23 жовтня 2017 року № 328-к містив посилання

на статтю 32 КЗпП України та лише попередження про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та можливе майбутнє звільнення. У той же час попередження про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України має містити формулювання про скорочення посади працівника та його наступне у зв'язку з цим звільнення.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що 27 грудня 2017 року позивач була ознайомлена з наказом відповідача про звільнення

від 19 грудня 2017 року № 490-к, що підтверджується її підписом про ознайомлення на наказі. Тому перебіг строку звернення до суду для вирішення трудового спору щодо правомірності звільнення почався з 28 грудня 2017 року та сплив через місяць, а саме 28 січня 2018 року, проте з позовом до суду ОСОБА_2 звернулась лише 19 червня 2018 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.

Посилання касаційної скарги на те, що про порушене право позивач дізналась лише у квітні 2018 року не може бути взято до уваги, оскільки позивач не заявляла вимог про зобов'язання відповідача укласти трудовий договір у порядку поворотного прийняття на роботу на підставі статті 42-1 КЗпП України, а оскаржувала своє звільнення, яке відбулось на підставі наказу від 19 грудня 2017 року № 490-к, вимагаючи поновити її на новій посаді, а тому перебіг строку звернення до суду у справі, яка переглядається, починається саме з моменту ознайомлення позивача з наказом про звільнення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта