Постанова

Іменем України

27 лютого2019 року

м. Київ

справа № 753/7390/16-ц

провадження № 61-21165св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_6, ОСОБА_9, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2005 року, укладеного між ним ОСОБА_3 (прізвище та ім'я змінені на ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про зміну імені від 12 лютого 2009 року, виданого відділом актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві), з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з другої сторони.

Між ним та відповідачами була усна домовленість про те, що вони тимчасово можуть проживати у зазначеній квартирі, але звільнити її мають на його першу вимогу. У квітні 2016 року він повідомив останніх про необхідність звільнення належної йому квартири у строк до 17 липня 2016 року, проте відповідачі продовжують проживати в квартирі, чим перешкоджають йому у здійсненні ним права власності.

Враховуючи наведене, позивач просив усунути йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення із неї відповідачів без надання останнім іншого житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_6, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник квартири не може використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, оскільки в ній без будь-яких на те правових підстав проживають відповідачі, чим порушують права позивача на користування та розпорядження належною йому квартирою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не є членами сім'ї позивача і незважаючи на його вимоги звільнити належну йому квартиру, продовжують проживати в ній без його згоди на це. Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав шляхом виселення відповідачів із зазначеного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не суперечить чинному законодавству.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що про договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 випадково дізналася у лютому 2015 року, коли змінився власник особового рахунку, ніяких грошей від позивача вона не отримувала, ніколи не мала намірів продавати квартиру та з цього приводу не надавала ніяких довіреностей та згоди, про які йдеться в договорі купівлі-продажу квартири, що були посвідчені нотаріально, зазначає, що договір укладений з порушенням норм чинного законодавства України, а саме внаслідок обману.

При цьому зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин - 2005 рік, вона перебувала з позивачем у трудових відносинах, працювала на посаді бухгалтера у належній позивачу страховій компанії, враховуючи наявність повної матеріальної відповідальності за займаною нею посадою, позивач пропонував видати йому нотаріальну довіреність, але без права розпорядження та відчуження її майна. Договір купівлі-продажу укладений із порушенням норм чинного законодавства України, а саме внаслідок обману, на підставі довіреностей, які відповідачами не видавалися, без згоди батьків на укладення угод від імені малолітньої дитини.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких правив касаційну скаргу відхилити, рішення судів попередніх інстанції залишити без змін. Зазначає, що законність укладення договору купівлі-продажу квартири не є предметом зазначеного цивільного спору, а ставиться питання про виселення осіб із належної йому на праві власності квартири. Відповідачі заперечуючи факт укладення договору купівлі-продажу квартири, не оскаржили його в судовому порядку, а подача касаційної скарги є лише наміром затягнути питання їх виселення з належного йому житлового приміщення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2005 року, посвідченого нотаріусом Київського нотаріального округу Шнирьовою Г. М.

За умовами вказаного договору з однією сторони ОСОБА_4, ОСОБА_5 від імені яких за довіреностями, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 05 січня 2005 року за реєстром № 72 та 19 лютого 2005 року за реєстром № 2687 діяв ОСОБА_16, неповнолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка діяла за нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 745, згодою батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_17 від імені якої за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 760, діяв ОСОБА_18 - продавці, і з другої сторони ОСОБА_3 покупець, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення свої дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: «продавці» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а «покупець» - ОСОБА_3 купив належну продавцям квартиру АДРЕСА_1.

Продаж квартири здійснено за 124 964,00 грн, які ОСОБА_16 та ОСОБА_18, діючи за довіреностями, повністю одержали від покупця ОСОБА_3 до моменту укладення цього договору.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені, виданим 08 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, змінив ім'я на ОСОБА_3, про що в Книзі реєстрації зміни імені 12 лютого 2009 року зроблено відповідний запис за № 09.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру 27 січня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, а з 2015 року зареєстрований також позивач.

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідачі з часу укладення договору купівлі-продажу спірної квартири тимчасово за усною домовленістю з ним проживали в квартирі та на його вимогу мали звільнити займане житлове приміщення шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

У квітні 2016 року позивач на адресу відповідачів направив попередження про звільнення належної йому квартири шляхом виселення з неї у строк до 17 липня 2016 року, оскільки вона необхідна йому для власного проживання, проте останні відмовилися добровільно звільнити квартиру, в зв'язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав власника.

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки за результати розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Вирішуючи спір по суті, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого дійшли висновку про задоволення позову та виселення відповідачів із належного позивачу житлового приміщення, оскільки позивач як власник квартири не може використовувати її для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, оскільки в ній без будь-яких правових підстав проживають відповідачі, з якими позивач не укладав будь-яких угод щодо користування спірним житловим приміщенням.

Доводи касаційної скарги про те, що договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири укладений з порушенням норм чинного законодавства України, а саме внаслідок обману, не заслуговують на увагу, оскільки жоден із відповідачів не звертався в установленому законом порядку до суду із відповідним позовом до ОСОБА_3 про захист своїх порушених прав, а лише після пред'явлення останнім позову про усунення перешкод у здійсненніправа власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, представник ОСОБА_4 у жовтні 2016 року подав зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, у прийнятті якого ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року відмовлено, тобто недійсність зазначеного правочину не була предметом судового розгляду, на момент ухвалення оскаржуваних рішень договір купівлі-продажу спірної квартири був чинним.

Інші доводи касаційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки стосуються обставин, які не були предметом розгляду цієї справи, а саме недійсності правочину.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак