Справа № 157/2935/17 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С.
Провадження № 22-ц/802/194/19 Категорія: 39 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року місто ОСОБА_1

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

представника відповідачки ОСОБА_1,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що неповнолітня ОСОБА_7 є правнучкою ОСОБА_9, яка постійно проживала в житловому будинку за адресою: провулок Садовий, 2, м. Камінь-Каширський Волинської області.

23 березня 1989 року помер чоловік ОСОБА_9 ОСОБА_10. 20 грудня 2000 року помер син ОСОБА_9 ОСОБА_11. 29 серпня 2011 року помер другий син ОСОБА_9 ОСОБА_6.

Позивачі зазначали, що після смерті зазначених осіб залишилося спадкове майно - житловий будинок за адресою: провулок Садовий, 2 в м. Камені-Каширському Волинської області, що належав ОСОБА_9 Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 були її чоловік ОСОБА_10, який спадщину не прийняв, бо помер раніше за спадкодавця, та сини ОСОБА_11 і ОСОБА_6, які також померли ще за життя своєї матері. 24 березня 2012 року помер ОСОБА_12, який доводився онуком ОСОБА_9, сином ОСОБА_11 та батьком неповнолітньої ОСОБА_7 Остання, як правнучка названого спадкодавця, є її спадкоємцем за законом за правом представлення. Іншим спадкоємцем за правом представлення є онука ОСОБА_9 і дочка її сина ОСОБА_11 ОСОБА_8, яка подала заяву на прийняття спадщини після смерті своєї рідної баби ОСОБА_9

Вказували, що 02 березня 2015 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 усе своє майно, до складу якого входить житловий будинок, який знаходиться за адресою: провулок Садовий, 2, м. Камінь-Каширський Волинської області. 23 квітня 2017 року ОСОБА_9 померла.

Вважають, що вказаний заповіт є недійсним з огляду на те, що ще за свого життя ОСОБА_9 перебувала на обліку у лікаря-психіатра внаслідок хронічного стійкого психічного розладу і не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, стан її здоровя протягом останніх років життя погіршувався. З 2006 року ОСОБА_9 хворіла на церебральний атеросклероз, внаслідок чого перестала впізнавати своїх родичів, легко піддавалася навіюванню з боку третіх осіб, розмовляла з покійними людьми, думала, що вона є вчителькою, хоча була пенсіонеркою та проживала сама, що підтверджується показами свідків у справі про визнання ОСОБА_9 недієздатною.

Внаслідок хронічного постійного психічного розладу ОСОБА_9 була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 7 від 08 грудня 2015 року. Крім того, згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 24 березня 2017 року ОСОБА_9 визнано недієздатною на підставі висновку судово-психіатричної експертизи № 7 від 08 грудня 2015 року. Оскаржуваний заповіт було складено 02 березня 2015 року, тобто ОСОБА_9 ще не було визнано судом недієздатною, проте вищезазначені обставини та висновок судово-психіатричної експертизи дають змогу зробити обґрунтовані припущення, що вона на час складання заповіту не розуміла значення своїх дій через психічну хворобу, симптоми якої простежувалися протягом багатьох років.

Як ще одну підставу для визнання вказаного вище заповіту недійсним позивачі вказували те, що ще за життя ОСОБА_9, відповідачка по справі ОСОБА_4 усім показувала складений на неї заповіт і навіть долучила його копію до матеріалів справи в суді. Фактично своїми діями ОСОБА_4 порушила таємницю заповіту, окрім того невідомо яким чином у ОСОБА_4 опинився на руках заповіт, складений ОСОБА_9

Ураховуючи наведене, позивачі просили суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4, та посвідчений нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 02 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 280.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

Скасовано арешт, накладений на житловий будинок № 2 по провулку Садовому в м. Камені-Каширському Волинської області, який належав ОСОБА_9

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки надані по справі докази підтверджують ту обставину, що волевиявлення заповідача ОСОБА_9 не було вільним і не відповідало її волі. Внаслідок наявного у неї тривалого та стійкого психічного захворювання вона на час посвідчення заповіту не здатна була усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновками двох прижиттєвих судово-психіатричних експертиз, проведених щодо ОСОБА_9 у 2015 та 2016 роках під час розгляду справи про визнання її недієздатною, та висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної в даній справі. Суд не врахував тієї обставини, що ОСОБА_9 легко піддавалася навіюванню інформації з боку третіх осіб, а тому вчинений нею правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки усуває від спадкоємства кровних спадкоємців за законом.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідачка ОСОБА_4 вказувала, що ухвалене місцевим судом рішення узгоджується з нормами матеріального права, висновки суду про безпідставність позовних вимог є правильними, а тому підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачами не було надано доказів та не доведено, що ОСОБА_9 на момент складення заповіту 02 березня 2015 року перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, у звязку з чим дійшов висновку, що передбачені законом підстави для визнання вказаного заповіту недійсним відсутні.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2017 року ОСОБА_9 померла у віці 86 років у м. Камені-Каширському Волинської області (а.с.7, том 1). Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, до складу якого входять житловий будинок із господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельна ділянка для його будівництва і обслуговування, що знаходяться по провулку Садовому, 2 в м. Камені-Каширському Волинської області (а.с.47, том 1).

На випадок своєї смерті 02 березня 2015 року ОСОБА_9 склала заповіт, посвідчений нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, яким усе своє майно заповіла відповідачці по справі ОСОБА_4 (а.с.17, том 1).

На час відкриття спадщини спадкоємців першої черги за законом у ОСОБА_9 не було, оскільки її чоловік ОСОБА_10 помер 22 березня 1989 року (а.с.8), син ОСОБА_13 20 грудня 2000 року (а.с.9, том 1), а син ОСОБА_14 29 серпня 2011 року (а.с.95, том 1).

Право на спадщину після смерті ОСОБА_9 за правом представлення (стаття 1266 ЦК України) мають її правнука ОСОБА_7 та внуки ОСОБА_8 і ОСОБА_6 як спадкоємці першої черги за законом. Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.12, том 1), свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 467020 (а.с.11, том 1), свідоцтвом про народження серії 1-ЕГ № 137006 (а.с.13, том 1), свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 383033 (а.с.14, том 1) та свідоцтвом про одруження серії 1-ЕГ № 065791 (а.с.15, том 1).

Вказані вище спадкоємці: ОСОБА_4 за заповітом, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за законом, прийняли спадщину шляхом подання нотаріусу відповідних заяв, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 90/2017 до майна померлої ОСОБА_9 (а.с.89-96, том 1).

Допитана в якості свідка третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 у своїх показаннях вказувала, що 02 березня 2015 року вона посвідчила заповіт, складений ОСОБА_9, за яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_4 Заповіт був складений і підписаний заповідачем о 15 год. 15 хв., зареєстрований згідно витягу у Спадковому реєстрі в 15 год. 50 хв. Увесь цей час, приблизно 50 хв., ОСОБА_9 знаходилася в приміщенні нотаріальної контори та в присутності нотаріуса, із заповідачем проводилася бесіда, зясовувалися анкетні дані, які збігалися з даними в особистих документах. Ніяких порушень у мові, відхилень у спілкуванні та неадекватної поведінки нотаріус не виявила, тому підстав для відмови у посвідченні заповіту не було.

У своїх показаннях свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 суду пояснили, що починаючи з 2010 року ОСОБА_9 проявляла ознаки слабоумства, раптово втрачала память, не орієнтувалася в часі, вважала живими покійних чоловіка та синів, блукала по місту. В такому стані легко піддавалася впливу сторонніх людей, тому не могла свідомо скласти заповіт на ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_9 неодноразово висловлювала намір усе своє майно заповісти правнучці ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_21 в суді показала, що познайомилася з ОСОБА_9 у 1996 році в Камінь-Каширській центральній районній лікарні, де вони разом проходили курс стаціонарного лікування. З того часу вони підтримували дружні стосунки. В лікарні ОСОБА_9 відвідувала ОСОБА_4, яка постійно здійснювала за нею догляд. ОСОБА_9 неодноразово говорила, що її догляне ОСОБА_4, а вона натомість перепише на неї хату. Влітку 2015 року під час чергової зустрічі з ОСОБА_9 остання повідомила, що вже склала заповіт на ОСОБА_4, яка її доглядає.

Допитаний у судовому засіданні як свідок лікар-психіатр Камінь-Каширської ЦРЛ ОСОБА_22 у своїх показаннях зазначив, що у липні 2014 року оглядав ОСОБА_9 на дому на прохання її брата ОСОБА_23 через відхилення розумової діяльності в останньої. Огляд здійснювався в присутності ОСОБА_23 та його дружини ОСОБА_4 У ОСОБА_9 спостерігалися розлади памяті: вона памятала минуле, однак не повністю орієнтувалася в сьогоденні. ОСОБА_9 знала хто вона, скільки їй років, де знаходиться та впізнавала близьких. На обліку у лікаря-психіатра ОСОБА_9 не перебувала, однак у минулому зверталася за медичною допомогою. Під час лікування в неврологічному відділенні у ОСОБА_9 було діагностовано судинну деменцію внаслідок хвороби Альцгеймера. Для даної хвороби характерна хвилеподібність, яка залежить від показників артеріального тиску, зокрема при його нормалізації наступає покращення памяті.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі свої вимоги обґрунтовували тим, що спадкодавець ОСОБА_9 на момент посвідчення заповіту внаслідок психічного захворювання не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому складений нею та посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_5 02 березня 2015 року заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 280, яким вона усе своє майно заповіла ОСОБА_4, підлягає визнанню недійсним.

У відповідності до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом також встановлено, що протягом 2015-2016 років в рамках розгляду цивільної справи про визнання ОСОБА_9 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна щодо останньої двічі, 08 грудня 2015 року та 09 серпня 2016 року, проводилися судово-психіатричні експертизи, згідно з висновками яких ОСОБА_9 страждала на судинну деменцію (а.с.22, 26, том 1). Наявний у неї психічний розлад мав хронічний характер та позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Однак висновки згаданих вище експертиз не дали категоричної відповіді на запитання про те, з якого часу ОСОБА_9 втратила можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В даній справі судом першої інстанції, з метою встановлення тієї обставини чи хворіла ОСОБА_9 психічним захворюванням або страждала на психічний розлад та чи усвідомлювала вона внаслідок психічного захворювання (розладу) значення своїх дій та чи могла керувати ними на момент складення заповіту 02 березня 2015 року, була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза (а.с.226, том 1).

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 178, датованого 2018 роком, в останні роки життя ОСОБА_9 хворіла на обумовлений судинним ураженням головного мозку психічний розлад, ступінь вираженості якого поступово поглиблювався. На момент складення заповіту 02 березня 2015 року ОСОБА_9, ймовірно, страждала на психічний розладу у формі судинної деменції, внаслідок чого не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.246-252, том 1). В мотивувальній частині цього висновку зазначено, що така ймовірність є високою, хоча суд першої інстанції у своєму рішенні применшив таку високу ступінь ймовірності, вказавши, що у висновку «…констатовано наявність у ОСОБА_9 психічного розладу у формі судинної деменції, однак лише з певною долею ймовірності вказано, що в момент посвідчення заповіту 02 березня 2015 року остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.» (абзац 3 а.с.30, том 2).

Суд першої інстанції у своїх висновках зазначав, що даний висновок експертизи, як і два попередні висновки експертиз від 08 грудня 2015 року та 09 серпня 2016 року, не дав категоричного висновку про те, з якого часу ОСОБА_9 втратила можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд вважав, що вказівка у висновку щодо ймовірності наявності у ОСОБА_9 психічного розладу у формі судинної деменції, внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення оспорюваного правочину, не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому зазначав, що допитаний у суді лікар-психіатр ОСОБА_22, який оглядав ОСОБА_9 та був ознайомлений з історією її хвороби, вказав, що психічне захворювання, яким страждала ОСОБА_9 має хвилеподібний характер і залежить від загального стану її здоровя, зокрема від показників артеріального тиску, при стабілізації якого розумова діяльність хворої була здатна повністю відновлюватися.

Однак дійшовши висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту від 02 березня 2015 року, місцевий суд в повній мірі не оцінив наявні у справі докази та показання свідків, зокрема, лікаря-психіатра Камінь-Каширської ЦРЛ ОСОБА_22 та зроблених ним записів у медичній картці ОСОБА_9 ще за її життя до складення оспорюваного заповіту.

З наданих даним свідком показань у суді першої інстанції та з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 178 судом апеляційної встановлено, що у липні 2014 року коли він оглядав ОСОБА_9 на дому на прохання її брата ОСОБА_23, було встановлено у неї відхилення розумової діяльності. Огляд здійснювався в присутності ОСОБА_23 та його дружини ОСОБА_4 У ОСОБА_9 спостерігалися розлади памяті: вона памятала минуле, однак не повністю орієнтувалася в сьогоденні, не знала поточної дати та пори року. Її мислення було непослідовним, абстрактним, логічні операції утруднені (помилялась у елементарних арифметичних операціях). Інтелект ОСОБА_9 був різко знижений: не орієнтувалася в елементарних питаннях повсякденного життя не знала розміру власної пенсії, вартості хліба, вважала, що українські гроші «карбованці». При цьому даний свідок зазначав, що ОСОБА_9 знала хто вона, скільки їй років, де знаходиться та впізнавала близьких. Під час лікування в неврологічному відділенні в ОСОБА_9 було діагностовано судинну деменцію внаслідок хвороби Альцгеймера.

Дана хвороба, як пояснив в судовому засідання під час апеляційного розгляду справи лікар-психіатр ОСОБА_24, який був у складі експертних комісій та проводив попередні судово-психіатричні експертизи 08 грудня 2015 року та 09 серпня 2016 року щодо психічного стану ОСОБА_9, а також посмертну судово-психіатричну експертизу в даній справі, має фактично незворотній характер, тобто дана хвороба за своєю специфікою не передбачає покращення стану особи, яка хворіє на таку хворобу і має наслідком лише її погіршення у подальшому. Після діагностування у ОСОБА_9 хвороби Альцгеймера, що мало місце у липні 2014 року (до складення оспорюваного заповіту), остання надалі вже не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а хвилеподібний характер цієї хвороби міг мати лише коливання від «поганого стану до ще гіршого» і вже не міг приводити до «норми».

В медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_9 міститься запис лікаря-психіатра від 11 липня 2014 року «Орієнтована поверхово, память на поточні події різко знижена. Увага розсіяна. Мислення темп сповільнений. Емоційно лабільна. Поведінка не зовсім адекватна. Діагноз: деменція внаслідок хвороби Альцгеймера. 1. Альмер 0,01. 2 Мема 0,01 по схемі.»

Згаданий лікар-психіатр ОСОБА_24 пояснив, що препарат «Альмер» призначається саме для лікування деменції.

Покликання нотаріуса у своїх поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції про те, що їй до посвідчення заповіту ОСОБА_9 правильно назвала свої анкетні дані згідно поданого паспорта громадянина України, чого, як пояснила нотаріус, було достатньо для посвідчення такого правочину, колегія суддів не приймає до уваги. Як встановлено висновком експертизи для наявної у ОСОБА_9 хвороби було характерним її обізнаність про себе, свій вік (анкетні дані), проте це в силу наявного у ОСОБА_9 психічного захворювання не підтверджує її здатності на момент складення та посвідчення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За поясненнями ОСОБА_24 підекспертна при такій хворобі здатна правильно назвати своє прізвище, імя, по батькові, рік народження, прочитати текст заповіту, але не розуміти при цьому значення своїх дій та не могти керувати ними. Ці обставини підтверджуються також першою прижиттєвою експертизою від 08 грудня 2015 року (а.с.24 зворот, том 1), за результатами якої ОСОБА_9 визнана недієздатною, в якій буквально зазначено «Психічний стан: …Правильно називає прізвище, імя та по батькові, рік народження.»

Слід зауважити, що оспорюваний заповіт був складений 02 березня 2015 року після спливу майже девяти місяців з дня діагностування у ОСОБА_9 психічного захворювання «Деменція (слабоумство) внаслідок хвороби Альцгеймера», яке за поясненнями лікарів-психіатрів ОСОБА_24 (експерта), ОСОБА_22 (місцевого лікаря-психіатра) з часом лише прогресує, і за стільки з часу (девять місяців) до визнання названої фізичної особи недієздатною. Ще у судовому засіданні 25 грудня 2015 року (через шість місяців після складення згаданого заповіту) під час розгляду справи про визнання ОСОБА_9 недієздатною остання поводилась неадекватно: не розуміла що відбувається, не орієнтувалась в просторі і часі, не впізнавала ОСОБА_4, на яку склала оспорюваний заповіт.

Вищенаведене у сукупності свідчить, що ОСОБА_9 в силу наявного у неї психічного захворювання у вигляді судинної деменції внаслідок хвороби Альцгеймера на час посвідчення заповіту 02 березня 2015 року, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що у відповідності до наведених вище правових норм (частина перша статті 225, частина друга статті 1257 ЦК України) є підставою для визнання недійсним складеного нею та посвідченого нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 280.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених підстав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8, тому у відповідності до наведених положень ЦПК України з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягають до стягнення понесені судові витрати повязані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 600 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_9, яким вона усе своє майно заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_5, 02 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 280.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати повязані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: