ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/733/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2019 року у складі судді Годік Л.С. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 24.03.2014 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , підписано Генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

На підставі угоди відповідачка отримала кредит у розмірі 8 191 грн. 35 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушенням зобов`язань за угодою станом на 20.05.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 18 362 грн. 91 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідачки разом із судовими витратами.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю вимог позивача.

Рішення мотивовано тим, що до позовної заяви не додані документи, які б підтверджували, що на момент підписання угоди 24.03.2014 року відповідачка була ознайомлена саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та тими Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надав позивач.

Крім того, надані розрахунки заборгованості не підтверджують заборгованість ОСОБА_1 за кредитом, оскільки в угоді немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржниці, зокрема посилань на номер її карткового рахунку. Позивач не довів ознайомлення відповідачки саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та саме тими Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких долучено до позовної заяви.

З огляду на викладене, суд відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони узгодили всі істотні умови угоди. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк вважає підтвердженими свої доводи про наявність боргу за тілом кредиту, а також відсотками за користування кредитними коштами.

Крім того, позивач вважає, що в даному випадку не підлягає до застосування позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки в справі, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду відповідач заперечував такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, апелянт просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ "КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між ними 03 липня 2006 року (далі - Договір-1) (а.с. 6).

У п. 1.1 сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості за договором від 03.07.2007 року, а саме: проценти на 2 008 грн. 22 коп., комісію на 0 грн., пеню на 0 грн., штраф на 139 грн. 26 коп. Заборгованість за договором-1 з дати підписання генеральної угоди становить 8 741 грн. 37 коп., дата кінцевого погашення заборгованості за договором-1 встановлено 31.03.2016 року.

За умовами вказаної угоди ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 8191 грн. 37 коп. на строк 24 місяці, з 24.03.2014 року по 31.03.2016 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі під 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

У п.п. 1.3.3. та 2.2. генеральної угоди сторони узгодили розмір штрафу у разі прострочення погашення кредиту в сумі 2 147 грн. 48 коп.

Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Генеральна угода від 24.03.2014 власноручно підписана ОСОБА_1 .

Також позичальниця погодилась, що дана генеральна угода разом із запропонованими ПАТ "КБ "ПриватБанк" Умовами та правилами, Тарифами становить між нею та банком кредитний договір.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала. З розрахунку заборгованості, що надано банком (а.с. 4), вбачається, що заборгованість періодично, але несистематично, погашалась, але повністю борг не виплачено. Станом на 20.05.2019 розмір заборгованості за кредитом, за розрахунком банку, становила 18 362 грн. 91 коп., з яких: 7820 грн. 03 коп. - тіло кредиту, 7143 грн. 92 коп. - проценти за користування кредитом, 1251 грн. 48 коп. - пеня та комісія, 2147 грн. 48 коп. - штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не підписані позичальником, тому не можливо встановити, що саме така редакція Умов та правил, а також Тарифів, діяла на момент підписання генеральної угоди. Розрахунок заборгованості не містить ідентифікуючих ознак боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника, тому суд дійшов висновку, що банк не підтвердив, що наданий розрахунок стосується саме того кредиту, яким користувалася відповідачка.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Встановлено, що письмовою домовленістю сторін узгоджено розмір існуючої заборгованості за договором кредиту від 03.07.2006 року (8741 грн. 37 коп. - п. 1.1.2 генеральної угоди). Борг за договором від 03.07.2006 року реструктуризовано, на його погашення відповідачці надано кредит в розмірі 8 191 грн. 37 коп. (п. 2.1 генеральної угоди). Крім того, сторони угоди дійшли до взаємної згоди щодо розміру процентів за користування кредитними коштами (1,5% у місяць - п. 2.1. угоди), а також міру відповідальності у вигляді штрафу, розмір якої визначили в сумі 2147 грн. 48 коп. (п. 2.2. угоди).

Розрахунок заборгованості наданий банком станом на 20.05.2019 містить посилання на початок зобов`язальних відносин між сторонами 24.03.2014 року, що співпадає з датою підписання Генеральної угоди. Заборгованість за кредитом на 24.03.2014 року вказана у сумі 8 191 грн. 37 коп., що співпадає з розміром кредиту і узгоджено сторонами у п. 2.1 угоди. Розмір відсотків за користування кредитом у розрахунку заборгованості зазначено у розмірі 18%, що відповідає п. 2.1 Генеральної угоди (1,5% на місяць = 18% на рік). Крім того у розрахунку до загальної суми заборгованості включено штраф у розмірі 2147 грн. 48 коп., що також відповідає п. 2.2. Генеральної угоди.

За таких обставин, судова колегія не має сумнівів, що наданий банком розрахунок стосується саме того кредиту, яким користувалася відповідачка. Протилежний висновок суду першої інстанції не відповідає наданим позивачем доказам.

Перевіривши правильність нарахування заборгованості у наданому банком розрахунку, колегія суддів погоджується із порядком визначення його розміру за виключенням посилання на розмір комісії та пені.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підписавши 24.03.2014 року генеральну угоди, сторони фактично дійшли згоди щодо істотних умов нового кредитного договору, що видано на реструктуризацію боргу, що існував у позичальника перед банком за іншим кредитним договором від 03.07.2007. При цьому, підпис засвідчує факт згоди позичальника із сумою тіла кредиту, порядку нарахування відсотків за користування кредитом та розміром штрафу у випадку порушення умов договору.

Тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки 7 820 грн. 03 коп. (тіло кредиту), 7 143 грн. 92 коп. (проценти за користування кредитом) та 2 147 грн. 48 коп. (штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди) є цілком законними та відповідають угодженим в Генеральній угоді умовам правочину.

Що стосується пені, то в генеральній угоді міститься посилання стосовно визначення її розміру на Умови та правила надання банківських послуг.

Розглядаючи позовні вимоги в цій частині, колегія суддів виходить із правової позиції Верховного Суду, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Висновки вказаної правової позиції Великої Палати зводяться до того, що банк, обґрунтовуючи наявність та розмір заборгованості, зокрема і окремих частин такої заборгованості, повинен надати підтвердження узгодження із позичальником саме тих умов, за якими таку заборгованість нараховує.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, витяги з Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифів банку, що надані позивачем, не містять підпису позичальника. А тому не можуть бути доказом узгодження таких умов із відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення пені та комісії, оскільки в генеральній угоді сторони розмір пені не узгодили, в ній міститься лише посилання на Умови та правила стосовно порядку нарахування пені. А оскільки позивачем не надано підтверджень узгодження з відповідачем таких Умов та правил, то вимога про стягнення пені та комісії не може бути задоволена.

Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування позиції ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 у зв`язку з тим, що в даному випадку відповідачка не надавала будь-яких заперечень та доводів на спростування позовних вимог, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

І суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

В даному випадку позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідачки пені та комісії саме в тих розміру та порядку, що заявлені у позові.

Тому, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог в цій частині, такі вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене, позов підлягає до часткового задоволення. З відповідачки належить до стягнення сума, визначена позивачем за кредитним договором у розрахунку заборгованості за виключенням розміру пені та комісії (18 362 грн. 91 коп. - 1 251 грн. 48 коп. = 17 111 грн. 43 коп.).

Висновки суду першої інстанції про повну недоведеність позовних вимог є передчасними, та зробленими за поверхневого дослідження наданих позивачем доказів, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Тому оскаржуване рішення слід частково скасувати, а саме в частині відмови у стягненні заборгованості в розмірі 17 111 грн. 43 коп., що складається із 7 820 грн. 03 коп. (тіло кредиту), 7 143 грн. 92 коп. (проценти за користування кредитом) та 2 147 грн. 48 коп. (штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди).

В частині відмови у стягненні пені та комісії рішення міськрайонного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційну скаргу позивача задоволено на 93,18%. Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються з судового збору за звернення з позовом (1921 грн.) та з апеляційною скаргою (2 881,50 грн.), всього на суму 4 802 грн. 50 коп.

Тому з відповідачки слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі (1921 + 2881,5) х 93,18% = 4475,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та штрафом.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 17 111 грн. 43 коп.

В решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 4 475 грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :