Постанова
Іменем України

18 березня 2019 року
м. Київ

справа № 560/363/16-ц
провадження № 61-22204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:
позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року у складі судді: Оборонової І. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Луцький прикордонний загін ДПС України звернувся із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 жовтня 2000 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 було виділено та надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону Бруцькому C. B. Ця квартира є службовим житлом Луцького прикордонного загону ДПС України.

Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 31 березня 2001 року № 66 на квартиру АДРЕСА_1 було видано ордер на вселення сім`ї із трьох осіб: ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_2 .

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 квітня 2008 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 , була звільнена з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі статті 26 частини 6 пункту «д» (через сімейні обставини) та з 06 січня 2012 року виключена зі списків особового складу частини.

Позивач вказував, що 28 серпня 2013 року ОСОБА_1 знята з квартирного обліку прикордонного загону зі складом сім`ї дві особи. З того часу відповідачі у житлі не проживають, оплату житлово-комунальних послуг та за користування житловим приміщенням не здійснюють.

Позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що з моменту отримання спірної квартири, відповідачі весь час продовжують бути зареєстровані в ній та несуть витрати по її утриманню. Позивачем не доведено факт не проживання відповідачів протягом шести місяців у спірній квартирі, а також те, що вони не несуть витрати по утриманню цієї квартири.

Аргументи учасників справи

У травні 2017 року Луцький прикордонний загін ДПС України подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 таким, що втратили право користування спірною квартирою, згідно статей 71, 72 ЖК УРСР, оскільки позивачем було надано достатні та переконливі докази, які вказують на те, що відповідачі не проживають у цій квартирі з 28 серпня 2013 року та не несуть витрати по її утриманню.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки вимог про виселення позивач не заявляв. Зазначає, що 30 листопада 2016 року вона була відсутня у квартирі за місцем проживання, оскільки перебувала на лікуванні.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 жовтня 2000 року, службове житло Луцького прикордонного загону, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 було виділено та надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону Бруцькому C. B., на склад сім`ї із трьох осіб: дружина ОСОБА_7 , 1976 року народження та дочка ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 31 березня 2001 року № 66 на квартиру АДРЕСА_1 було видано ордер на вселення сім`ї із трьох осіб, а саме: ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_2 .

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 квітня 2008 року шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований 05 вересня 1999 року відділом РАГСу Дубровицького району Рівненської області (а/з №35) розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24 листопада 1994 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її батьками є: ОСОБА_8 та ОСОБА_1

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом №8-ОС від 06 січня 2012 року старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 3 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Дубровиця» II категорії (тип Б) за статтею 26 частина 6 пункт «д» (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби за контрактом в запас Збройних сил України з 6 січня 2012 року, виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки № 07-321 від 29 квітня 2016 року по АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та її дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Службове житло за адресою: АДРЕСА_2 є власністю держави в особі Луцького прикордонного загону та перебуває на обліку в прикордонному загоні.

При зверненні до суду із позовом позивач посилався на статті 71, 72 ЖК УРСР.

При відмові у задоволенні позову суди вказали, що позивачем не доведено факт не проживання відповідачів протягом шести місяців у спірній квартирі, а також те, що вони не несуть витрати по утриманню цієї квартири, а тому заявлені позовні вимоги на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що позивачем не доведено факт відсутності відповідачів протягом шести місяців та встановлено, що після смерті ОСОБА_6 , відповідачі ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 безперервно проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель