П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Богуславською О.М. за участю представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Крючковского С.О., представника відповідача адвоката Деревецького В.В., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «АХА Страхування»" на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року, ухвалену в приміщенні того ж суду у складі судді Чулуп О.С., по справі № 490/8354/18, провадження № 22-ц/812/425/19, за позовом ОСОБА_4 доПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія «АХА Страхування» про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

08 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником автомобіля марки Audi А6. н.д.з. НОМЕР_1. 20 червня 2017 року між ОСОБА_7, її чоловіком, та відповідачем укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 220559а7зда, в якому вона зазначена як вигодонабувач. Предметом договору є майнові інтереси Страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобомавтомобілем марки Audi А6. н.д.з. НОМЕР_1. 29 вересня 2017 року приблизно о 22 год. 55 хв. в м. Миколаєві зазначений автомобіль в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження. Відповідач - страховик - про ДТП, яка є страховим випадком, був повідомлений у встановлений договором строк. Також йому були надані всі передбачені договором та законом необхідні документи. Але відповідач у виплаті страхового відшкодування відмовив, тому просила стягнути з відповідача страхове відшкодування (а.с. 1-5).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с. 42).

Відповідачем на ухвалу суду подана апеляційна скарга, в якій він посилається на те, що спір повинен розглядатися за місцем розташування відповідача - Подільським районним судом м. Києва, оскільки правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». На думку апелянта про це свідчить і зміст позовної заяви, оскільки вона не містить жодного обгрунтування того, які права позивача, як споживача, були порушені відповідачем (а.с. 103-106).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що на спірні правовідносини поширюється дія закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до такого.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відкриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що заявлений спір відноситься до територіальної підсудності суду.

Але з висновком суду погодитись не можна.

ЦПК України виділяє декілька видів територіальної підсудності, зокрема, загальна (залежно від місця проживання фізичної чи місцезнаходження юридичної особи), що врегульовано ст. 27 ЦПК, та альтернативна (за вибором позивача) - ст. 28 ЦПК.

Відповідно до загального правила, передбаченого ч.2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців га громадських формувань.

Відповідно до ч.5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Пунктом 1 статті 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування. (ст. 6 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон N 1382)).

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ст. 3 Закону N 1382).

Відповідно до п.1, 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України від 02.03.2016 року № 207, яка прийнята відповідно до статті 10 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та визначають механізм здійснення реєстрації / зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрації підлягає як місце проживання, так і місце перебування особи.

З матеріалів справи вбачається, що місцем фактичного проживання позивача є АДРЕСА_1, Ѕ частка якої належить позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2017 року (а.с. 33) та яка за місцем розташування відноситься до Центрального району м. Миколаєва. Зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2, яка за місцем розташування відноситься до Заводського району м. Миколаєва.

Оскільки ні позивач, ні відповідач не зареєстровані у встановленому законом порядку на території Центрального району м. Миколаєва, у суду, виходячи із заявлених вимог, не було правових підстав для відкриття провадження у справі.

Таким чином, слід визнати, що ухвала про відкриття провадження у справі винесена з порушенням норм процесуального закону.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" підкреслено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Виходячи з наведених вимог закону, матеріалів справи, позивач відповідно до положень ч.5 ст. 28 ЦПК України мала право подати позов за зареєстрованим місцем свого проживання, а не місцем, де вона фактично проживає, але не зареєстрована.

Зареєстрованим місцем проживання позивача, про що зазначалося вище, є Заводський район м. Миколаєва.

Таким чином, справа підсудна Заводському районному суду м. Миколаєва.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», слід зазначити таке.

Як свідчать матеріали справи 20 червня 2017 року між ОСОБА_7, чоловіком позивача, та відповідачем укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 220559а7зда, в якому вона зазначена як вигодонабувач. Предметом договору є майнові інтереси Страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом автомобілем марки Audi А6. н.д.з. НОМЕР_1, який належить на праві власності позивачу. 29 вересня 2017 року приблизно о 22 год. 55 хв. в м. Миколаєві зазначений автомобіль в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження. Відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Згідно зі статті 16 Закону України "Про страхування", статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року N 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України "Про захист прав споживачів", належать, зокрема, відносини, які виникають з договору страхування. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.03.2015 року № 6-126цс14).

Абзац другий пункту 2 Постанови N 5 прямо вказує на можливість виникнення правовідносин з захисту прав споживачів з договорів. (п. 56 Постанови Верховного Суду|Касаційний цивільний суд від 17.09.2018 року № 796/138/2018|61-40895ав18).

Аналіз наведених норм матеріального та процесуального права, судової практики свідчить про те, що відносини, які виникають з договору страхування, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

За такого колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо непоширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини по даній справі, а тому відсутні підстави для передачі справи на розгляд за місцем розташування відповідача.

Та обставина, що позивач в позовній заяві не обгрунтувала, які її права позивача, як споживача, були порушені відповідачем з посиланням на норми Закону «Про захист прав споживачів», не є підставою вважати, що спірні правовідносини вказаним законом не регулюються.

Виходячи з наведеного, положень ч.1 ст. 380 ЦПК України, ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі слід скасувати та прийняти постанову про направлення справи на розгляд за встановленою підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 380, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «АХА Страхування»" задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року скасувати та направити справу на розгляд до Заводського районного суду м. Миколаєва за встановленою підсудністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року