П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/2260/19

Провадження № 22-ц/4815/1400/19

Головуючий у Костопільському районному суді:

суддя Цвіркун О.С.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

без виклику учасників справи повним текстом

18 вересня 2019 року в м. Костопіль

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

представники учасників справи:

позивачів - адвокат Цуняк Володимир Йосипович;

відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвокат Євгеюк Олександр Євстафійович;

за участі (в апеляційному суді): представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Цуняка Володимира Йосиповича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року в суд звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які одночасно діють і в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Вмотивовуючи позовні вимоги, покликались на постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, якою було задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою і стягнуто з відповідача 1 046 838,80 гривень у рахунок погашення боргу за розпискою від 21 жовтня 2014 року та 22 737 гривень судових витрат зі сплати судового збору. Згодом на виконання рішення касаційного суду 05 лютого 2019 року видано виконавчі листи, які було звернено до виконання 08 лютого 2019 року. В ході виконавчого провадження позивачі дізнались про те, що 31 січня 2019 року відповідно до договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: HHO094961-HHO094962, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був подарований ОСОБА_4 , за згодою ОСОБА_3 їхнім неповнолітнім рідним дітям - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали цей правочин недійним через його фіктивність, оскільки укладався з метою приховання майна від звернення на стягнення та ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. Тобто ОСОБА_3 з 19 грудня 2018 року, будучи обізнаною про стягнення з неї на користь позивачів грошових коштів у рахунок погашення боргу та судових витрат зі сплати судового збору, діючи недобросовісно, мала на меті не допустити звернення стягнення на своє майно, яке відповідно до ст. 60 СК України, становить Ѕ житлового будинку. При цьому, на їхню думку, підлягала скасуванню й державна реєстрації права власності за обдарованими.

З наведених спонукань просили

- визнати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за згодою своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: HHO094961-HHO094962, виданий 31 січня 2019 року - недійсним;

- скасувати рішення про державну реєстрації права та їх обтяжень від 31 жовтня 2019 року, 17:44:47, індексний номер 45313133, на Ѕ частки житлового будинку за ОСОБА_5 , номер запису про право власності: 30095614 від 31 жовтня 2019 року 17:38:35 та Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 , номер запису про право власності 30095624 від 31 жовтня 2019 року 17:38:35, прийнятого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. на підставі договору дарування будинку, укладеного 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: HHO094961-HHO094962, виданий 31 січня 2019 року, відновивши попередню реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

У день пред`явлення позову позивачами подано заяву про його забезпечення. Обґрунтовуючи необхідність вчинення такої процесуальної дії, покликались на предмет позову - визнання недійсним договору через вчинення відповідачами дій з укладення фіктивного правочину з метою уникнення реалізації майна боржника. Тому задля недопущення аналогічних дій в подальшому, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, в порядку забезпечення вказаного позову, вважали за необхідне заборонити відповідачам та відповідним державним органам вчиняти дії по відчуженню на користь третіх осіб спірного будинку та по оформленню права власності земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт нерухомості, до вступу рішення суду в справі в законну силу.

З викладених мотивів просили

- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження житлового будинку із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за двома співвласниками по Ѕ частки, а саме за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: HHO094961-HHO094962, виданий 31 січня 2019 року - до вступу рішення суду в законну силу;

- заборонити Малолюбашанській сільській раді Костопільского району Рівненської області приймати рішення щодо розробки технічної документації, передачу у власність земельної ділянки 0,25 га, кадастровий номер: :01:001:0052, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено відчуження житлового будинку із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за двома співвласниками по Ѕ частці, а саме за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного 31 січня 2019 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: HHO094961-HHO094962, виданий 31 січня 2019 року - до вступу рішення суду в законну силу.

Відмовлено у задоволенні заяви в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборонити Малолюбашанській сільській раді Костопільського району Рівненської області приймати рішення щодо розробки технічної документації, передачу у власність земельної ділянки 0,25 га, кадастровий номер: :01:001:0052, за адресою: АДРЕСА_1 ; у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На судове рішення представником ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокатом Євгеюком О.Є. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав, що попри звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного 31 жовтня 2019 року договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та мотивацією цього позову наявністю спору, зумовленого невиконанням ОСОБА_3 своїх боргових зобов`язань перед позивачами, покладеними на неї постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, боржник не є учасником договору дарування, адже вона не є підписантом і не є власником спірного житлового будинку.

Вважав, що суд попередньої інстанції не оцінив доводів щодо необхідності вжиття бажаного позивачами заходу забезпечення позову, коли й самі матеріали цивільної справи не містили відповідних доказів вжиття цього заходу, а також не з`ясував його співмірності заявленим позовним вимогам, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення. Не наведено мотивів про те, яким чином у разі задоволення позову імовірне рішення суду вплине на права та обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 щодо вказаного домоволодіння.

На його думку, пред`явлення позову не спонукає до забезпечення позову шляхом заборони користуватись або розпоряджатись ним законному власнику з огляду на те, що право власності ОСОБА_3 на це приміщення позивачами не оспорюється, а предметом спору є виключно договірно-правові відносини про дійсність договору дарування.

Судом не враховано, що обдаровані є неповнолітніми особами і для відчуження такого майна згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 177 СК України необхідна попередня згода органу опіки та піклування, що утруднює сам механізм відчуження такого об`єкта нерухомого майна вже в силу закону.

Звертав увагу на ту обставину, що раніше ухвалою суду від 04 вересня 2019 року позивачам було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту. Тоді суд констатував недостатність та необґрунтованість посилань на те, що невжиття зазначеного забезпечення позову унеможливить виконання майбутнього рішення суду в справі. Також зробив висновок, що обраний заявниками спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом позову. Між ухваленням судових рішень минуло близько 14 днів, а жодних нових обставин чи мотивів за цей час не виникло, інших доказів на обґрунтування вжиття бажаного позивачами заходу подано не було, що доводить неоднозначність у підходах до вирішення того ж самого питання суддею та необґрунтованості спірної ухвали.

З огляду на наведене просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Цуняк В.Й., вважаючи оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначав, що в пункті 4.8 договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2019 року дарувальник ОСОБА_4 , заявив, що відчужуване нерухоме майно належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя разом із ОСОБА_3 . Також останньою було подано заяву про дарування нерухомого майна, згідно з якою майно, яке дарується, є їхньою з ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, яке набувалося в період зареєстрованого шлюбу. Зі свого боку, спірний договір підписано з неповнолітніми дітьми, що діяли за згодою батьків. Таким чином, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не є учасником оспорюваного договору дарування і вона не є власником житлового будинку. Щодо загрози відчуження такого майна навіть неповнолітніми особами, то всупереч доводам представника останніх стверджував, що відповідний механізм не виключає можливості звернення осіб - власників та їх законних представників до органу опіки та піклування щодо отримання такого дозволу, а наявність судового провадження не є фактором, який унеможливлює отримання такого дозволу та відчуження спірного майна на користь інших осіб. Не погоджувався із покликаннями про тотожність двох судових рішень, оскільки ухвалою від 04 вересня 2019 року відмовлено у накладенні арешту на вказане майно, але вимогу щодо забезпечення доказів задоволено та витребувано у нотаріуса необхідні для розгляду справи докази. Поготів, відрізнялися заявлені вимоги в заявах за результатами розгляду яких постановленні судові рішення, в одній це накладення арешту, в другій - заборона відчуження, які на думку представника позивачів не однакові. В дійсності ж, ухвала винесена на підставі наведених у заяві від 16 вересня 2019 року доводах, доданих до неї доказів, а також тих доказів, які були витребувані судом і пред`явлена вимога була про визнання оспорюваного договору недійсним повністю, а не частково. Крім того, йшлося про правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 521/8746/18, провадження № 6І-69б0св19, згідно з яким суд апеляційної інстанції має право скасовувати лише ті ухвали, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, а ухвала про забезпечення позову подальшому провадженню у справі не перешкоджає.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи і заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, врахувавши ризик того, що відповідачі до винесення судового рішення у справі або до набрання ним законної сили можуть вчинити дії щодо відчуження спірного майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , який зареєстрований виходячи по Ѕ частці за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі оспорюваного договору дарування, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову в частині заборони відчуження житлового будинку із надвірними будівлями.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що між сторонами виник спір з приводу дійсності укладеного 31 січня 2019 року договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку HHO094961-HHO094962, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого зазначений житловий будинок з розрахунку по Ѕ частці було подаровано ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_3 їхнім неповнолітнім дітям - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На переконання позивачів, цей договір укладено з метою унеможливлення звернення стягнення на майно в порядку виконання постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, якою було задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою і стягнуто з відповідача 1 046 838,80 гривень у рахунок погашення боргу за розпискою від 21 жовтня 2014 року та 22 737 гривень судових витрат зі сплати судового збору.

До вчинення оспорюваного правочину Ѕ частка вказаного будинку, як набутого під час зареєстрованого шлюбу з дарувальником, належала ОСОБА_3 - боржнику за виконавчими провадженнями, відкритих на підставі постанови касаційного суду, тому позивачі стверджували, що їхні майнові права порушено, адже на відповідну річ не може бути звернуто стягнення за борговими зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

Положеннями ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Суд попередньої інстанції, розглядаючи заяву про забезпечення позову, пересвідчився, в т.ч. і в існуванні виниклого між сторонами спору, загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясував обсяг позовних вимог, дані про відповідачів, а також переконався у відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам. Дані факти узгоджуються з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Тому доводи заявника та наведені ним обставини, які, на його думку, мають значення для вирішення питання, не спростовують правильності судового рішення, зводяться до переоцінки і суб`єктивної незгоди з ужитим заходом.

Та обставина, що частина подарованого нерухомого майна належала ОСОБА_3 , зазначена безпосередньо в самому оспорюваному договорі.

Щодо вимоги заяви про забезпечення позову, то вона знаходиться у безпосередньому зв`язку з предметом позову та є співмірною з ним, позаяк позивачами оспорюється договір дарування житлового будинку, на який і накладено заборону відчуження.

Поготів, саме по собі накладення заборони відчуження майна не обмежує права відповідачів на користування цим майном, адже заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича залишити без задоволення, а ухвалу Костопілського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 13 год. 00 хв. 03.12.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.В. Бондаренко