Справа 336/322/19
Провадження 2/336/1423/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2019 року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя
у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.
при секретарі Чернишовій І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище зазнаваним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 61 735,49 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.
В позовній заяві позивач посилається на те, що вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року по кримінальній справі №324/460/16-к пр. №1-кп/324/11/2017 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди загинув син позивача ОСОБА_3. Своїми діями відповідач завдав позивачу нестерпних моральних страждань, які виразились в порушенні його емоційного та психологічного стану, що пов`язано з втратою єдиної дитини, погіршився стан здоровя. У звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача понесені ним матеріальні збитки на поховання та відшкодування моральної шкоди.
16 січня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити повністю.
Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача.
Клопотань від учасників справи не надходило.
Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 9 січня 2016 року, приблизно о 13.00 годині, водій ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем НОМЕР_1, в якому в якості пасажира знаходився ОСОБА_4, рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Дніпропетровськ-Мелітополь», на території Пологівського району Запорізької області з боку м.Мелітополя в напрямку м.Дніпропетровська, зі швидкістю приблизно 120 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху поза населеним пунктом.
В цей же час у зустрічному автомобілю НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5, в якому в якості пасажира знаходився ОСОБА_6
Під час руху в районі 182 км + 400 м вказаної автодороги водій ОСОБА_2 у звязку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, перед зміною напрямку руху вліво з метою виконання обгону попутного автомобіля НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху вліво і виїхав на смугу зустрічного руху.
Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги підпунктів 2.9 (а), 10.1, 12.6 (ґ), 12.9 (б), 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (із внесеними до них змінами і доповненнями), відповідно до яких:
- п.2.9 «Водієві забороняється»:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
- п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- п.12.6 «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:
ґ) іншим транспортним засобам: … на інших автомобільних дорогах не більше 90 км/год»;
- п.12.9 «Водієві забороняється:
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7»;
- п.14.2 «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що:
в) смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані».
Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_5
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля НОМЕР_5 ОСОБА_6 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.
Вказані вище обставини встановлені у вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року по кримінальній справі №324/460/16-к пр. №1-кп/324/11/2017 за яким відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 24.01.2019 року.
Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності з ч.1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Потерпілим від вказаного злочину є батько ОСОБА_3 ОСОБА_1.
Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України).
У відповідності з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).
За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
П.18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.
Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.
Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням, а саме скоєння дорожньо-транспортної пригоди, позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.
Враховуючи, що позивачу була завдана моральна шкода відповідачем, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити повністю виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачем, позивач отримав та зазнав сильних душевних та моральних страждань через передчасну трагічну смерть дитини.
Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач.
Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. підлягає задоволенню, оскільки вказаний розмір відповідає ступеню моральних страждань потерпілого та відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.
Стосовно вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок вчинення ОСОБА_8 зазначеного вище кримінального правопорушення суд зазначає наступне.
Свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у звязку зі смертю його сина потерпілому була заподіяна значна майнова шкода, загальний розмір якої складає 61 735,49 грн. Зазначена майнова шкода складається з наступних витрат:
-на придбання ліків для сина на час його знаходження у лікарні витрачено 662,88 коп.;
-поминальний обід 21.01.2016 року 7600,00 грн.;
-поминальний обід 27.01.2016 року 3750 грн.;
-труна 9000,00 грн.;
-подушка 140,00 грн.;
-покривало 430,00 грн.;
-набір ритуальних рушників 448,00 грн.;
-хрест деревяний 350,00 грн.;
-табличка декоративна 30,00 грн.;
-свічка 12,00 грн.;
-церковний набір 24,00 грн.;
-стрічка жалобна 14,00 грн.;
-рушники 20,00 грн.;
-серветки 14,00 грн.;
-хустинки чоловічі 100,00 грн.;
-хустинки жіночі 70,00 грн.;
-транспортні витрати 4 000,00 грн.;
-послуги бригади по похованню 1200,00 грн.;
-послуги агента ритуальної служби 300,00 грн.;
-оформлення свідоцтва про смерть у РАГСі 250 грн.;
-оформлення договору замовлення 6,22 грн.;
-оформлення свідоцтва про поховання 4,39 грн.;
-церковна служба 550,00 грн.;
-виготовлення та встановлення памятника на могилу - -31 430,00 грн..
Як передбачено статтею 1201 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобовязана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження надгробного памятника ці витрати.
Приймаючи до уваги те, що протиправні дії ОСОБА_2 знаходяться в причинному зв'язку з негативними наслідками, які настали для ОСОБА_1 у виді заподіяння шкоди, суд вважає, що останній зобовязаний відшкодувати шкоду, завдану потерпілому у звязку зі смертю ОСОБА_3.
Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.
Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 31 430.00 грн. за спорудження надгробного пам'ятника на могилі.
За роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості (п.24), з урахуванням Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 03.10.2008 р. № 45 "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", яка є на цей час єдиним нормативно-правовим актом, регулюючим порядок відшкодування таких витрат, граничний розмір витрат на виготовлення та встановлення пам'ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше, встановлений для Запорізької області, складає 7302,00 грн., з чого і слід виходити при вирішенні такого спору.
Щодо вимог позивача про відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Позивач просить суд стягнути з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн.
Факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу підтверджується копіями договору про надання правової допомоги від 28.12.2018р. та актом приймання наданих послуг від 14.01.2019р..
Відповідно до ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.
Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Натомість, у порушення вказаних вимог позивачем не було надано до суду копії квитанції про сплату витрат на правничу допомогу.
Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених ним витрат на професійну правничу допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору в розмірі 1536,80 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263 265, 268 ЦПК України, ст. 23, 1167 ЦК України, суд -
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 964,88 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників спра-ви, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: П.В. Зарютін