Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 1806/2-1093/2011

провадження № 61-19025св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року у складі судді Чернобая О. І. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого стало ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 495 швейцарських франків під 10,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 12 вересня 2014 року. 06 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, згідно з якою кінцевим терміном повернення кредиту є 13 вересня 2016 року, а також встановлено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту і проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у період з 14 квітня до 13 жовтня 2009 року в розмірі 111,46 швейцарських франків, а у період з 14 жовтня 2009 року до кінця терміну дії договору - 245,23 швейцарських франків. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави транспортного засобу № 89656 (далі - Договір застави), за умовами якого ОСОБА_4 передав у заставу банку автомобіль марки Opel, модель Astra 1/4 16 V, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_2. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк»та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 141762 (далі - Договір поруки), за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за Кредитним договором станом на 26 липня 2011 року в нього утворилася заборгованість перед банком, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 15 391,74 швейцарських франків, що еквівалентно 152 576 грн 93 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 2 797,17 швейцарських франків, що еквівалентно 27 728 грн 09 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 329,80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 269 грн 27 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 295,10 швейцарських франків, що еквівалентно 2 925 грн 31 коп.; неустойки (штрафу) за порушення зобов'язання - 500 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі: 15 391,74 швейцарських франків, що еквівалентно 152 576 грн 93 коп.; заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом в розмірі 2 797,17 швейцарських франків, що еквівалентно 27 728 грн 09 коп.; пеню за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 329,80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 269 грн 27 коп.; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 295,10 швейцарських франків, що еквівалентно 2 925 грн 31 коп.; неустойку (штраф) за порушення зобов'язання в розмірі 500 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 1 189 грн 90 коп., по 594 грн 95 коп. з кожного, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, по 60 грн з кожного. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави по 255 грн 05 коп. судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року, оформленою протоколом судового засідання, до участі у справі залучено правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - Стрелкова В. О. задоволено частково. Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 967,12 швейцарських франків, що еквівалентно 9 586 грн 98 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 404,22 швейцарських франків, що еквівалентно 4 007 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 562,90 швейцарських франків, що еквівалентно 5 579 грн 98 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 17 846,69 швейцарських франків, що еквівалентно 176 912 грн 60 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 14 987,52 швейцарських франків, що еквівалентно 148 569 грн 90 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 2 234,27 швейцарських франків, що еквівалентно 22 148 грн 12 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 329,80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 269 грн 27 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 295,10 швейцарських франків, що еквівалентно 2 925 грн 31 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати в сумі 721 грн 95 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати в сумі 587 грн 95 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави судовий збір по 255 грн 05 коп.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з умовами Кредитного договору та графіком погашення кредиту позичальник повинен був вносити ануїтетний платіж 14 числа кожного календарного місяця в межах строку кредитування. Кредитна заборгованість зі сплати щомісячних платежів у ОСОБА_4 виникла з 15 вересня 2009 року. З цим позовом банк звернувся до суду 16 липня 2010 року. Враховуючи викладене, порука ОСОБА_5 припинилася в частині щомісячних зобов'язань ОСОБА_4 за Кредитним договором за період з 15 вересня 2009 року до 15 січня 2010 року, тому кредитна заборгованість за вказаний період в розмірі 967,12 швейцарських франків, що еквівалентно 9 586 грн 98 коп., підлягає стягненню тільки з боржника ОСОБА_4 Заборгованість за Кредитним договором в межах шестимісячного строку (до дати звернення з позовом до поручителя) та поточна заборгованість за кредитом підлягають стягненню солідарно з боржника і поручителя, оскільки в цій частині порука ОСОБА_5 не припинилася. Висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення штрафу в розмірі 500 грн є помилковим, оскільки будь-яких конкретних порушень виконання зобов'язань, передбачених Кредитним договором, банк у позовній заяві не навів і доказів на їх підтвердження не надав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену договором суму коштів або кількість визначених родовими ознаками речей. Між банком і позичальником не було укладено кредитного договору в письмовій формі в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту. Банком не виконано грошове зобов'язання за Кредитним договором, що є підставою для визнання цього договору та Договору поруки недійсними.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 липня 2018 року, з урахування ухвали цього суду про виправлення описки від 04 березня 2019 року, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ковпаківського районного суду міста Суми.

14 серпня 2018 року справа № 1806/2-1093/2011 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 14 вересня2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 495 швейцарських франків під 10,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 12 вересня 2014 року.

06 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк»та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, згідно з якою кінцевим терміном повернення кредиту є 13 вересня 2016 року, а також встановлено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту і проценти шляхом ануїтетних платежів у таких розмірах: в період з 14 квітня до 13 жовтня 2009 року - 111,46 швейцарських франків; у період з 14 жовтня 2009 року до кінця терміну дії договору - 245,23 швейцарських франків.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина друга статті 572 ЦК України).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором ОСОБА_4 передав у заставу банку автомобіль марки Opel, модель Astra 1/4 16 V, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, на підставі Договору застави, укладеного 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором 14 вересня 2007 року між банком і ОСОБА_5 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_4 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка станом на 26 липня 2011 року за розрахунком ПАТ «УкрСиббанк» склала 18 813,81 швейцарських франків, що еквівалентно 186 499 грн 60 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 15 391,74 швейцарських франків, що еквівалентно 152 576 грн 93 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 2 797,17 швейцарських франків, що еквівалентно 27 728 грн 09 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 329,80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 269 грн 27 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 295,10 швейцарських франків, що еквівалентно 2 925 грн 31 коп.; неустойки (штрафу) за порушення зобов'язання - 500 грн.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виходячи з умов Кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також - процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Водночас правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що сторони Кредитного договору визначили строк виконання позичальником окремих зобов'язань із внесення ануїтетних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Оскільки зобов'язання ОСОБА_4 за Кредитним договором визначено окремими ануїтетними платежами, то строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 245 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов до поручителя, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що заборгованість за Кредитним договором у ОСОБА_4 виникла з 15 вересня 2009 року, а з цим позовом банк звернувся до суду тільки у липні 2010 року, тому порука ОСОБА_5 припинилася в частині щомісячних зобов'язань поза межами шестимісячного строку з моменту виникнення у банку права вимоги щодо виконання відповідної частини зобов'язань (за період з 15 вересня 2009 року до 15 січня 2010 року), та діє в іншій частині, враховуючи, що кредит надавався на строк до 13 вересня 2016 року. З огляду на викладене кредитна заборгованість за вказаний період підлягає стягненню тільки з позичальника. Заборгованість за Кредитним договором в межах шестимісячного строку (до дати звернення з позовом до поручителя) та поточна заборгованість за Кредитним договором підлягає солідарному стягненню з позичальника і поручителя. Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів штрафу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку,правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену договором суму коштів або кількість визначених родовими ознаками речей, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), та частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року та частинами першою, третьою, четвертою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року та статей 12, 81 ЦПК України обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року та статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з пунктом 1.5 Кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_3 для подальшого використання за цільовим призначення.

Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року банком було перераховано на рахунок ОСОБА_4 суму грошових коштів, визначену Кредитним договором, що підтверджується випискою з особового рахунку.

Зазначивши про неукладення сторонами Кредитного договору в письмовій формі в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту, ОСОБА_5 не надав доказів на спростування встановлених судами обставин, якими підтверджуються заявлені банком позовні вимоги.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Наведена у касаційній скарзі вимога про скасування рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення місцевого суду скасоване апеляційним судом.

Щодо заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Стрелкова Валерія Олександровича про зупинення виконання рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року та постанови Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_5 - адвоката Стрелкова В. О. про зупинення виконання рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року та постанови Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження. Заява мотивована тим, що приватним виконавцем Ковальським М. Р. здійснюються виконавчі дії щодо виконання рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року.

У задоволенні заяви необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи, що цією постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, заява про зупинення виконання ухвалених у цій справі судових рішень не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року у залишити без змін.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Стрелкова ВалеріяОлександровича про зупинення виконання рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 жовтня 2011 року та постанови Апеляційного суду Сумської області від 25 січня 2018 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов