ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/567/19 Номер провадження 22-ц/814/2968/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді: Хіль Л.М.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Обідіної О.Ю.,

Секретар: Мисечко А.І.,

За участю: апелянта - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року ухваленого під головуванням судді Бондарь В.А. (дані про складення повного тексту рішення відсутні)

по справі за позовом ОСОБА_2 до уповноваженого від співвласників майна товариства з обмеженою відповідальністю "Сула-Нова" про визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що він придбав за готівку в сумі 82 931 грн. при реалізації майна ТОВ "Сула-Нова" Лохвицького району виробниче приміщення - критий тік, навіс для зерна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував на те, що після фактичного отримання у володіння зерносховища, він почав відкрито ним користуватися, але нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зерносховища проведено не було у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане приміщення та відсутністю його реєстрації в КП Лубенське МБТІ.

Зазначав, що державною реєстраційною службою йому було роз`яснено, що у відповідності до Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року за № 296/5 посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна власникові. Але на даний час право власності на зерносховище в КП Лубенське МБТІ не зареєстровано і тому він не має можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу на дане нерухоме майно.

Також зазначав, що з травня 2004 року він відкрито володіє та користується даним приміщення, а тому має право на визнання за ним права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю.

На підставі викладеного прохав суд визнати за ним право власності на виробниче приміщення - зерносховище.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року позов задоволено в повному обсязі, визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на виробниче приміщення (навіс для зерна) - зерносховище, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення вмотивовано тим, що вказані обставини, а саме факт добросовісного і відкритого користування ОСОБА_2 нерухомим майном, а також те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб - є підставами для визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_2 на виробниче приміщення (навіс для зерна) - зерносховище.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на те, що місцевий суд своїм рішенням вирішив питання про його пава, свободи та інтереси.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що він є членом КСП «Зоря», з 11 березня 2000 року він включений до списку осіб, які мають право на майновий пай. 13 вересня 2001 року Луценківською сільською радою йому видано Свідоцтво про право власності на майновий пай члена НОМЕР_1 , яке засвідчує його право на частину в спільному володінні користуванні та розпорядженні майном.

Зазначав, що рішенням директора ТОВ «Сула Нова» було виділено у майновий пай та передано КСП «Зоря» основні засоби - будівлі зокрема: навіс для зерна та критий тік, що підтверджується актом прийому-передачі від 05 лютого 2007 року.

Крім того, апелянт не погоджується з рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року, оскільки суд прийняв рішення шляхом неправильного застосування матеріального права, а висновки, що в ньому наведені суперечать фактичним обставинам справи.

Також вказує, що судом не було належно досліджено та встановлено факт добросовісного і відкритого користування майном, отже, суд прийшов помилкового висновку про виникнення права власності у ОСОБА_2 на підставі давності володіння нерухомим майном.

На підставі викладеного апелянт прохає суд скасувати рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до уповноваженого від співвласника майна ТОВ «Сула Нова» про визнання права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у повному обсязі.

Апелянтом в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримані.

Позивач по справі, ОСОБА_2 , будучи належно повідомленим, в судове засідання не з`явився, а надав на адресу суду заяву про перенесення слухання справи в зв`язку з зайнятістю його адвоката Кузьменка В.О. в іншому процесі. При цьому будь-яких підтверджень позивач не надав.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні з таких підстав:

-перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Колегія суддів вважає відсутність позивача по справі ОСОБА_2 та його адвоката Кузьменка В.О. з неповажних причин та вважає можливим слухання справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом встановлено, що 27 травня 2004 року на засіданні комісії з майнових питань співвласників паїв ТОВ «Сула-Нова» було задоволено заяву ОСОБА_2 та продано йому за залишковою вартістю 82 931 грн. приміщення навісу для зерна (зерносховища), що знаходиться за адресою: Полтавська обл., Лохвицький р-н, с. Луценки, що підтверджується протоколом №4 від 27 травня 2004 року (а.с. 11).

На підтвердження факту придбання вищевказаного майна позивачем надано квитанцію прибуткового касового ордеру № 28 від 23 червня 2004 року (а.с. 12).

Факт укладення цього договору не оспорюється.

Судом встановлено, що правовстановлюючі документи на дане приміщення, а також реєстрація його в КП Лубенське МБТІ відсутні, через що, позивачем нотаріально не посвідчено договір купівлі-продажу даного нерухомого майна.

Задовольняючи позов, місцевий суд посилався на факт добросовісного відкритого користування в період з травня 2004 року ОСОБА_2 вищевказаним нерухомим майном.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 встановлено, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було укладено відповідно до вимог законодавства у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане приміщення та відсутністю його реєстрації в КП Лубенське МБТІ.

Відтак, позивач ще при укладенні правочину від 27 травня 2004 року знав про відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що розташоване за адресою: с. Жабки, Лохвицького району, Полтавської області, що в свою чергу свідчить про його обізнаність щодо відсутності у нього підстав для набуття права власності на зерносховище у передбаченому законом порядку.

Отже, в даному випадку відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Суд першої інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, не вірно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшов не вірного висновку про задоволення в позові з тих підстав, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами того, що він добросовісно з 2004 року по час звернення до суду з позовом володіє спірною будівлею млина.

З матеріалів апеляційної скарги вбачається, що вищевказане нерухоме майно директором ТОВ «Сула-Нова» було виділено у майновий пай та передано КСП «Зоря», що підтверджується актом прийому-передачі від 05 лютого 2007 року (а.с. 45), членом якого з 11 березня 2000 року є апелянт та включений до списку осіб, які мають право на майновий пай. Крім того апелянт має право на частину в спільному володінні користуванні та розпорядженні майном, яке підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена НОМЕР_1 , яке було видане апелянту 13 вересня 2001 року Луценківською сільською радою (а.с. 44).

Колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги є переконливими, такими що спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року скасувати, ухвалите нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

О.І. Обідіна