КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 754/8197/15

Апеляційне провадження №22-ц/824/116/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.

при секретарі: Ткаченко І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, психіатра Київського психоневрологічної лікарні №2 ОСОБА_4, завідувача диспансерним відділенням Київської психоневрологічної лікарні №2 Кузнецової Генріети Миколаївни, дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Борецького СергіяСергійовича, дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Котолуба Богдана Васильовича про відшкодування завданої моральної шкоди в межах кримінального провадження №0004859 та захист честі гідності, шляхом спростування недостовірної інформації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва ухваленого 13 лютого 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Коренюк А.М., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, психіатра Київської психоневрологічної лікарні №2 ОСОБА_4, завідувача диспансерним відділенням Київської міської психоневрологічної лікарні №2 Кузнецової Г.М., дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Котолуба Б.В., дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Борецького С.С., з яких з урахуванням зменшених позовних вимог просила стягнути із відповідачів солідарно по 10 000 грн, що становить 60 000 грн - завданої неправомірними діями моральної шкоди, та зобов'язати відповідачів принести вибачення привселюдно та через засоби масової інформації й спростувати поширену ними недостовірну (перекручену) інформацію про неї та її сім'ю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2 ОСОБА_4, завідувача диспансерним відділенням Київської психоневрологічної лікарні №2 Кузнецової Г.М., дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Котолуба Б.В. дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві БорецькогоС.С. про відшкодування завданої моральної шкоди в межах кримінального провадження №0004859 та захист честі гідності, шляхом спростування недостовірної інформації - відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не витребувані докази за клопотанням, яке було задоволено, справу розглянуто без участі всіх відповідачів. Зазначила, що до будинку позивача прийшли ОСОБА_4 з працівниками міліції, які не мали розпорядження Деснянського районного відділу міліції м. Києва на здійснення примусового супроводу ОСОБА_1 до психіатричної лікарні для примусового обстеження без рішення суду та без дозволу близьких родичів, що є порушенням Закону України «Про психіатричну допомогу». Вказала, що підписи під заявою про примусове обстеження позивача в психіатричній лікарні мешканці будинку не ставили, а лише для проведення капітального ремонту будинку.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Позивач та її представник у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 35-36 , том 5).

Від відповідача психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2 ОСОБА_4 надійшла заява з проханням розглядати справу у її відсутність (а.с. 37, том5).

Від інших учасників справи клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

Тому, відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає можливим розглядати справу у відсутності учасників справи, які не з'явились у судове засідання, оскільки всі учасники справи повідомлені належним чином їх неявка не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, мешканці гуртожитку по АДРЕСА_1 звернулись до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 з із заявою вх.№ ко-33 від 20 квітня 2015 року, в якій просили провести медичну перевірку на психічний стан над мешканкою їх будинку ОСОБА_1

У вказаній заяві заявники вказували: «ОСОБА_1 поводиться вкрай неадекватно, а саме: кидається на мешканців будинку з кулаками, плюється, нецензурно висловлюється, показує інтимні місця піднімаючи спідницю та знімаючи спідню білизну. Коли наші діти виходять гуляти на вулицю, то ОСОБА_1 погрожує їх закопати. Жінок будинку котрі вагітні, доводить до істерик та до виклику лікарів своїми висками, криками, та проклинає їх. Нещодавно покусала працівника ЖЕКУ (майстра будинку). На наші зауваження про залишення нас у спокої реакція неадекватна та викликає у нас страх за своє життя, та життя наших дітей, також ми хвилюємося за її життя та життя її онуки, яка проживає в одній кімнаті з нею, до речі яку вона відібрала силоміць у своєї невістки, в онуці лише сім років. Ми звертались 29 березня 2015 року до депутата Ільєнко В.М. з житловими питаннями та під час цієї зустрічі до кабінету увірвалась ОСОБА_1 та побила мешканку нашого будинку на що ми звернулись до міліції з проханням нас захистити. На наші звернення до органів міліції ні якої дії не було.» (а.с. 63, 157 том 1).

Вказану заяву підписало 105 мешканців вказаного будинку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та мешканцями вказаного будинку існують складні відносини (конфлікт інтересів), у зв'язку з чим останні неодноразово звертались до правоохоронних органів (а.с.184-186 том 1).

Деснянський РУ ГУ МВС України листами інформує заявників про цивільно-правові відносини, за вирішенням яких рекомендує звернутися до суду.

Як вбачається із довідки, ОСОБА_1, 1960 року народження, у лікаря-психіатра на обліку не перебуває (а.с.18 том 2).

Згідно медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серія 12 ЯЯХ №025895 від 27 січня 2017 року в ОСОБА_1 в момент проходження не виявлено психічних розладів та психіатричних показань до виконання обов'язків народних засідателів ( а.с.239 том 3).

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28 квітня 2015 року за заявою ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження № 0004859 по факту скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, згідно фабули якого до слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 з додатками, відповідно до якої 20 квітня 2015 року приблизно о 13 год. 10 хв. невідомі особи проникли до її приватного житла, а саме кімнати АДРЕСА_1, які представились працівниками міліції та дільничним лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 (а.с.66 том 1).

Як встановлено судом, прибувши до квартири позивача, посадові особи у бесіді з нею та її рідними, повідомили про причину та підставу приходу (візиту), якою була спільна заява мешканців будинку щодо перевірки викладених фактів та виявлення підстав для проведення психіатричного обстеження. Встановивши відсутність такої підстави, посадові особи залишили місце проживання позивача, інших дій, які б порушили права позивачки, не вчиняли.

Відповідно до п. 1 інструкції про заходи та організацію взаємодії закладів охорони здоров'я й органів внутрішніх справ щодо запобігання небезпечним діям з боку осіб, які страждають на тяжкі психічні розлади, затвердженої наказом МОЗ України і МВС України від 19.12.2000 N 346/877, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 лютого 2001 року за N 100/5291, органи охорони здоров'я та психіатричні заклади зобов'язані здійснювати заходи профілактики й лікування, а також взаємодіяти з органами внутрішніх справ щодо запобігання небезпечним діям з боку осіб, у яких установлено тяжкі психічні розлади, внаслідок чого вони вчинять чи виявляють реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для них чи оточуючих, або неспроможні самостійно задовольняти свої основні життєві потреби у разі ненадання їм психіатричної допомоги.

Зважаючи на це, посадові особи - психіатр Київської психоневрологічної лікарні № 2 ОСОБА_4, завідувач диспансерним відділенням Київської психоневрологічної лікарні № 2 Кузнецова Г.М., отримавши спільну заяву за підписами мешканців будинку АДРЕСА_1 щодо неадекватної поведінки гр. ОСОБА_1, зміст якої містить інформацію про небезпеку такої поведінки для інших мешканців будинку, у відповідності до вказаної інструкції, правомірно спрямували повідомлення до Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві для виконання, та в межах процеруди перевірки такої заяви прибули до квартири позивача й, отримавши дозвіл увійшли до помешкання, вчинивши процесуальні дії щодо перевірки викладених у заяві фактів - бесіда з ОСОБА_1 та членом її родини та покинули житлове приміщення.

Судом першої інстанції вірно вказано, що прихід посадових осіб - дільничних інспекторів міліції та лікаря-психіатра відбувся в межах закону, перевірку спільної заяви мешканців будинку з пропозицією для позивачки добровільного огляду, примус останні не застосовували. Позивач, відмовившись від обстеження, залишилась у квартирі, жодних дій примусового характеру до неї посадові особи не застосовували, відповідно, а відтак права позивача не порушено.

Посадові особи, отримавши спільну заяву за підписами мешканців будинку АДРЕСА_1 щодо несвідомої поведінки особи, за своїми посадовими обов'язками зобов'язані вчинити дії щодо перевірки на факт відповідності викладених у заяві обставинам дійсності, оскільки зміст заяви містив інформацію про поведінку позивача, яка за своїм змістом несе небезпеку для оточуючих, а тому вважати, що своїми діями посадові особи завдали шкоди позивачу немає, оскільки такі дії вчинені в межах та у відповідності до закону.

При цьому, матеріали справи не містять обвинувального вироку щодо дій психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2 ОСОБА_4, завідувача диспансерним відділенням Київської міської психоневрологічної лікарні №2 Кузнецової Г.М., дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Борецького С.С., дільничного інспектора Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві Котолуба Б.В.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно листа Департаменту охорони здоров'я від 21 липня 2015 року № 061/7750/02.01 дії медичних працівників Київської міської психоневрологічної лікарні №2 відповідали вимогами Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с 194, том 3).

Крім того, і довідці про результати перевірки інформації викладеної у зверненні гр.. ОСОБА_1 від 13 серпня 2015 року до МОЗ України з приводу дій медичних працівників Київської міської психоневрологічної лікарні №2, вказано, що порушень чинного законодавства при надання психіатричної допомоги не виявлено (195, 196 том3).

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що мешканці будинку в якому проживає позивач правомірно звернулись до органу, який законом уповноважений на перевірку його звернення, а доказів того, що метою звернення було приниження честі, гідності та ділової репутації позивача у справі не має.

Крім того судом вірно вказано, що дії відповідачів як в межах права подачі заяви згідно Закону України «Про звернення громадян», так і дії відповідачів - посадових осіб під час розгляду (перевірки) такої заяви (звернення), не містять підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі ст. 23 ЦК України внаслідок відсутності порушеного права.

Скаржник у своїй апеляційній скарзі вказує, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приєднано до вищевказаної заяви копії підписів мешканців будинку, які підписували заяву на проведення в будинку, в якому проживає зокрема позивач, капітального ремонту, а не про те, що нібито позивач має психічні розлади.

Проте такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції та не надано доказів на їх підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи, 4 квітня 2015 року ОСОБА_4 за погодженням В.О. завідувача диспансерним відділенням Київської міської психоневрологічної лікарні №2 Кузнецової Г.М. на підставі спільного наказу МОЗ України та МВС України №346/877 від 19 грудня 2000 року, ст. 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» звернулась до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо допомоги в огляді у примусовому порядку гр. ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.65, том1).

Згідно копії наказу Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 №23к від 1 квітня 2015 року, на Кузнецову Г.М. покладено обов'язок В.О. завідувача диспансерним відділенням № 1 Київської міської лікарні № 2 з 1 квітня 2015 року на час хвороби ОСОБА_9 (а.с. 88, том 3).

Згідно довідки № 44 від 28 березня 2016 року виданої Київською міською психоневрологічною лікарнею № 2 Кузнецова Г.М. лікар психіатр ЛКК з 1 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року наказ № 23К від 1 квітня 2016 року виконувала обов'язки завідувача диспансерним відділенням № 1 на час хвороби ОСОБА_9 (а.с. 25, том 2).

Згідно наявного в матеріалах справи копії листка непрацездатності серія АГЧ №740227 ОСОБА_9 у період з 1 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року включно перебував на лікарняному (а.с. 31, том 2).

Отже, твердження позивача про те, що Кузнецова Г.М. не працювала завідувачем диспансерним відділенням Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 та як наслідок не мала права підпису звернення до правоохоронного органу про надання допомоги в примусовому обстеженні позивача є необґрунтованими, оскільки на час такого звернення Кузнецова Г.М. виконувала обов'язки завідувача диспансерним відділенням № 1 Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 з 1 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року було покладено обов'язок а на спростування наявної в матеріалах справи копії наказу Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 №23к від 1 квітня 2015 року, позивачем доказів надано не було.

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що посвідчення з яким звернулась до позивача лікар ОСОБА_4 є підробленим з огляду на таке.

Так, в матеріалах справи міститься копія посвідчення № 27 видане Головним управління охорони здоров'я та медичного забезпечення м. Києва на ім'я Дільничного лікаря- психіатра КМПНЛ № 2 ОСОБА_4 (а.с.146, том 3).

У витязі з книги реєстрації посвідчень медичного працівника дільничної мережі містяться відомості про видачу посвідчення на ім'я «Черненко Світлани Михайлівни», по-батькові перекреслено та вказано «Миколаївна» з відміткою «Виправлено на правильно», що також засвідчено печаткою (а.с.32, том 2).

Отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 пред'являла позивачу підроблене посвідченням, при цьому необхідно зауважити, що стороною позивача не надано будь-яких інших доказів, які б свідчили незаконність вищезгаданого посвідчення.

Щодо доводів позивача про те, що заява від мешканців будинку була зареєстрована лише 20 квітня 2015 року, тоді як ОСОБА_4 звернулась до правоохоронних органів 3 квітня 2015 року є необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування апеляційним судом не вбачається і як наслідок апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: