ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9448/19 Справа № 216/6151/18 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді:Бондар Я.М.,

суддів:Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря судового засідання Голуб О.О.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Амельчишина Олега Валерійовича на ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 13 серпня 2019 року, яка постановлена суддею Бутенко М.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту ухвали відсутні в матеріалах справи), -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору завдатку недійсними, стягнення збитків.

09.08.2019 року представником позивача адвокатом Амельчишиним О.В. подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Амельчишина Олега Валерійовича про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник позивача, адвокат Амельчишин О.В., посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали суду ставить питання про її скасування та ухвалення нового рішення, яким задовольнити заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження на належні відповідачу ОСОБА_2 : 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 .

При цьому, скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 через ненадання позивачем доказів про скасування попередньо накладених обтяжень. Представник позивача вказує на те, що нормами ЦПК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження» не встановлені підстави для відмови в накладені арешту на майно, зазначені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Посилаючись на Закон України «Про іпотеку» та Закон України «Про виконавче провадження», вказує на те, що вимоги іпотекодавця та кредиторів, які раніше звернулися в порядку примусового стягнення боргу, забезпечуються в першу чергу, а тому новий арешт майна на їх права не впливає.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, виходив з того, що між сторонами виник спір про стягнення грошових коштів, проте як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на все нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності вже накладено арешт та обтяження у вигляді іпотеки, відомостей щодо скасування зазначених обтяжень позивачем суду, не надано.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами скаржника про незаконність, оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в п.1, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Так, суд першої інстанції під час вирішення питання про забезпечення позову, ознайомився з доданими до заяви у якості доказів відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та встановив, що на підставі постанови про арешт майна боржника виданої 11.07.2018 року Центрально-міським відділом державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, накладено арешт на усе нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , дата та час державної реєстрації обтяження 16.07.2018 рік.

Також, суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу, ВКА №419835, 15.11.2007 року приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Короткова С.В., зареєстровано в реєстрі за №3648 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться під обтяженням договір іпотеки №0-И, 3 4097,20.12.2007, ПН КМНО Короткова С.В., іпотекодержатель АКІБ «УкрСиббанк», код 09807750, м.Харків, пр.Московський, буд 60.

Представник позивача Амельчишин О.В., звертаючись до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову просив накласти арешт на майно відповідача, а саме: на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка вже знаходиться під арештом з 11.07.2018 та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 , яка, також з 2007 року перебуває під обтяженням, знаходиться в іпотеці у АКІБ «УкрСиббанк».

Встановлені судом обставини вказують на те, що відповідач не зможе сховати, продати, знищити або знецінити належне йому майно, а отже відсутні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке вже перебуває під арештом та знаходиться під обтяженням.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції достатньо обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи письмовими доказами, тоді як приведені в апеляційній скарзі доводи представника позивача ОСОБА_3 зводяться до переоцінки доказів і його незгоди з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного, та з урахуванням положень ст.375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Амельчишина Олега Валерійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: