Справа №333/5452/2019
Провадження №6/333/177/19
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Бобко О.В., державного виконавця Коломоєць О.С., представника боржника Фельського С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя подання старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Присяжнюк Д.В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано,-

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2019 року старший державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на нежитлові приміщення квартиру за адресою АДРЕСА_1 , але не зареєстровано за боржником, оскільки останній ухиляється від виконання судового рішення.

В судовому засіданні державний виконавець Коломоєць О.С., просила подання задовольнити.

Представник боржника, який діє на підставі ордеру про надання правової допомоги ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення подання заперечував, пояснивши суду, що для звернення стягнення на квартиру в якій фактично проживає боржник, державний виконавець повинен довести факт відсутності іншого майна у власності боржника. Фактично боржнику на праві власності належить земельна ділянка площею 5,54 га, яка розташована у Яблунівській сільській раді Оржицького району, Полтавської області, з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, відповідно до положень ст..50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на єдине житло боржника є неможливим, оскільки наявне інше майно на яке може бути звернено стягнення. Крім того, у квартирі на яку державний виконавець вважає можливим звернути стягнення прописана неповнолітня особа.

Дослідивши матеріали подання вислухавши учасників процессу, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Комунарському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження за АСВП №57753861 з виконання виконавчого листа № 333/4947/16-ц виданий 21.03.2017 року Комунарським районним судом міста Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на загальну суму боргу у розмірі 162509 грн. 51 коп.

За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, до Відділу боржник не з`являється, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Виконавцем на адресу боржника неодноразово надсилались документи щодо проведеиих виконавчих дій, однак боржник - ОСОБА_2 на виклики не з`являлась, про причини неявки державного виконавця не повідомила.

Відповідно до ч. ч.10, 11 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно надати - копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі):

- копія виконавчого документа, а в разі наявності зведеного виконавчого провадження - довідка виконавця щодо загальної кількості виконавчих документів та суми, що підлягає стягненню за ними;

- копія постанови про опис та арешт майна боржника, а у разі якщо опис та арешт майна проводили до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - копія акта опису та арешту майна боржника;

- копії документів, що підтверджують вартість (оцінку) майна (повідомлення сторін про визначення вартості майна, акт виконавця про визначення вартості майна або звіт суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання про оцінку майна, строк чинності якого відповідає вимогам частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»);

- у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду;

- копії документів, що підтверджують наявність (відсутність) чинних обтяжень майна.

Судом встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/3-20872 від 26.11.2019 року, неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частинами 1, 2 статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Згідно з п. 28 розділу VІІІ Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 4 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст.37 Закону.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи не встановлено звернення державного виконавця до житлово-експлуатаційної організації, на балансі якої перебуває будинок АДРЕСА_3 , для отримання інформації щодо реєстрації неповнолітніх дітей у квартирі АДРЕСА_4 зазначеного будинку та у випадку їх реєстрації до органів опіки та піклування для отримання дозволу на реалізацію арештованого майна.

Враховуючи, що державним виконавцем не здійснені всі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для належного виконання судового рішення, та те що за вказаною адресою окрім боржника та стягувача проживає ще малолітня, суд приходить до висновку, що дозвіл на примусову реалізацію вищевказаної квартири призведе до порушення здорового та нормального зростання дітей. Крім того, примусова реалізація квартири може призвести до погіршення рівню життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей, що є неприпустимим з огляду на дотримання прав дитини, які їй гарантуються державою та міжнародним співтовариством.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, звернення приватного виконавця до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно є крайнім та передчасним заходом, а тому в задоволенні подання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 435 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Присяжнюк Д.В.- відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Ю.Р.Піх