РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2019 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Рибалко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Косатої М.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Діордієва О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МУЖ НА ЧАС» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «МУЖ НА ЧАС» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, який в процесі розгляду справи уточнила.
В обґрунтування уточненої позовної заяви позивач вказувала, що вона з 01.08.2011 р. працювала в ТОВ «МУЖ НА ЧАС» на посаді секретаря. З 12.07.2012 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі співвласником і директором ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_3 . Влітку 2016 р. особисті стосунки між нею і чоловіком погіршилися, і на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2017 р. шлюб між ними було розірвано. 15.09.2016 р. о 9 годині на початку робочого дня позивач не змогла потрапити на своє робоче місце. Присутні в офісі працівники повідомили, що керівництво заборонило допускати позивача до роботи. Позивач намагалась владнати конфлікт мирним шляхом, з метою чого у грудні 2016 р. та у березні 2017 р. письмово зверталась до відповідача з проханням забезпечити їй доступ до робочого місця або звільнити її із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Відповідач на ці звернення відповіді не надав. З телефонної розмови зі ОСОБА_3 позивач дізналась, що звільнена за прогули ще 01.12.2016 р. На порушення вимог ст. 47 КЗпП України позивачеві не було видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.
Позивач, вважаючи, що звільнення відбулось незаконно, просила поновити її на посаді секретаря ТОВ «МУЖ НА ЧАС» та стягнути з вказаного товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 530,18 грн. (а.с. 145147).
Відповідач ТОВ «МУЖ НА ЧАС» в особі представника Бондаренко В.І., не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1 , подав суду заперечення (відзив) на позовну заяву, за змістом яких вказував, що позивачем не надано жодного доказу перешкоджання їй у допуску до робочого місця. Позивач працювала в товаристві з 01.08.2011 по 30.11.2016 р.р. на посаді секретаря та була звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки 01.12.2016 р. ОСОБА_1 не з`явилась на робочому місці, на телефонні дзвінки не відповідала, про що було складено відповідний акт. Ані наступного дня, ані протягом наступного тижня ОСОБА_1 на роботу не з`являлась, про що також складено акти. 07.12.2016 р. на адресу ОСОБА_1 направлено лист з проханням надати пояснення з приводу причин неявки 1, 2, 5, 6 та 7 грудня 2016 р. або надати відповідні документи. Відповідь на цей лист позивачем не надано. 12.12.2016 р. позивач за телефоном повідомила директора про бажання розірвати трудовий договір, на що їй була надана відповідь про необхідність явки на роботу. Наприкінці робочого дня 13.12.2016 р. ОСОБА_1 з`явилась до офісу, однак надати пояснення щодо її відсутності на роботі відмовилась, про що також було складено відповідний акт. 13.12.2016 р. директором видано наказ № 59 про звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Оскільки ОСОБА_1 відмовилась від отримання наказу, цей наказ було направлено їй поштою. Заробітна плата виплачувалась ОСОБА_1 регулярно, однак починаючи з 01.12.2016 р. заробітна плата їй не нараховувалась у зв`язку із її відсутністю на роботі. Тому відповідач вважає, що звільнення позивача є законним. Крім того, позивач пропустила строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України та не просила суд поновити цей строк. З наведених підстав відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 5759).
Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило.
Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 06.11.2017 р. на 14:30 год. (а.с. 17).
У судовому засіданні 05.07.2018 р. судом задоволені клопотання учасників справи про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_4 був допитаний судом в судовому засіданні 19.07.2018.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2018 р. відмовлено у прийнятті до розгляду заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Яковлевої Т.В. про збільшення позовних вимог та повернуто її заявнику (а.с. 131).
На підставі розпорядження заступника керівника апарату суду від 02.08.2018 р. у зв`язку із закінченням 5-річного терміну повноважень судді Шалагінової А.В. проведено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями, за наслідками якого справа передана в провадження судді Рибалко Н.І. (а.с. 34-35).
03.10.2018 р. позивач ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву (а.с. 145147).
15.02.2019 р. учасниками справи подані клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
У судовому засіданні 15.02.2019 р. судом вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , задоволені клопотання про виклик свідків.
15.11.2019 р. судом заслухані пояснення учасників справи та показання свідка ОСОБА_5 , досліджені письмові докази.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Яковлева Т.В. підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в ньому.
Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 з 01.08.2011 по 04.10.2012 та з 05.10.2012 працювала в ТОВ «МУЖ НА ЧАС» на посаді секретаря, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 60).
Наказом директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_7 Г. від 13.12.2016 № 59 ОСОБА_1 було звільнено з посади секретаря за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 30 листопада 2016 року (а.с. 27).
Підставами для прийняття цього наказу зазначені: доповідні записки про порушення трудової дисципліни від 01.12.2016, 02.12.2016, 05.12.2016, 06.12.2016, 07.12.2016, 08.12.2016, 09.12.2016, 12.12.2016, 13.12.2016, акти про відсутність на роботі 01.12.2016, 02.12.2016, 05.12.2016, 06.12.2016, 07.12.2016, 08.12.2016, 09.12.2016, 12.12.2016, 13.12.2016, акт про відмову від надання пояснень з приводу відсутності на роботі від 13.12.2016 року.
Так, відповідно до вказаних доповідних записок, заступник директора з виробництва ОСОБА_4 доводить до відома директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_8 Г. про допущення секретарем ОСОБА_1 трудової дисципліни, а саме не з`явлення на робочому місці протягом робочих днів 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 р. та не надання нею відповідних пояснень та виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі (а.с. 3139).
Про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці директором, заступником директора по виробництву та головним бухгалтером підприємства складені акти від 01.12.2016, 02.12.2016, 05.12.2016, 06.12.2016, 07.12.2016, 08.12.2016, 09.12.2016, 12.12.2016, 13.12.2016 (а.с. 4351).
Відсутність ОСОБА_1 у вказані дні на роботі також підтверджується табелем обліку використання робочого часу ТОВ «МУЖ НА ЧАС» за грудень 2016 р. (а.с. 52).
Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Вже за одноразове здійснення прогулу, власник має право розірвати трудовий договір. Важливим при цьому є тільки поважність причин. Право обрання виду дисциплінарного стягнення, з урахуванням вимог ст. 149 КЗпП України, належить власнику.
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 р. роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Відповідно до п. 24 даної постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.
У даному випадку ОСОБА_1 зазначає в якості поважних причин відсутності на роботі у вказані дні те, що вона перебувала у шлюбі із директором ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_3 , однак влітку 2016 р. стосунки між ними погіршились. 15.09.2016 на початку робочого дня вона не змогла потрапити на робоче місце. Як їй повідомили співробітники товариства, директор заборонив її пускати до приміщення офісу. Вона у грудні 2016 р. та у березні 2017 р. зверталась до підприємства письмово, але відповіді на свої звернення не отримала.
На підтвердження вказаних доводів позивач посилалась на показання свідка ОСОБА_5 , який є сином позивача від попереднього шлюбу. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що восени 2016 р. мати не могла потрапити в офіс, оскільки їй не відчиняли двері та змінили замки. Також вказав, що ніякої пошти у поштову скриньку мати з підприємства не отримувала.
Разом із тим, суд вважає вказані доводи позивача такими, що не підтверджують поважність причин її відсутності на робочому місці 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 р., оскільки події не допуску позивача до приміщення офісу мали місце у вересні 2016 р. Проте, жодних доказів не допуску позивача до приміщення офісу 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 р. позивачем не надано.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є засновником та заступником директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» пояснив, що ОСОБА_1 біля двох-трьох років працювала в ТОВ «МУЖ НА ЧАС» секретарем. Директор цього підприємства доводився ОСОБА_1 чоловіком. Зазначив, що позивач не завжди вчасно приходила на роботу, не завжди була присутня на робочому місці, але він цим питанням не переймався, оскільки вона була дружиною директора. Крім того, в неї був свій комплект ключів від офісу. Разом із тим, оскільки її відсутність на робочому місці почала носити триваючий характер, тобто її зовсім не було на роботі, що його обурило, він з 1 грудня 2016 р. почав писати директору доповідні про її відсутність на роботі. При цьому, про наявність будь-якого конфлікту між нею і директором він не знав, можливо між ними розладилися стосунки. Доступ на роботу в неї був вільний.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
07.12.2016 на адресу ОСОБА_1 директором ТОВ «МУЖ НА ЧАС» надіслано лист № 1, в якому він просить надати пояснення з причини відсутності на робочому місці з 1 по 7 грудня 2016 р. та надати відповідні документи (а.с. 29), який було направлено цінним листом (а.с. 30). Проте, відповіді на цей лист ОСОБА_1 не надала. Письмові пояснення ОСОБА_1 з приводу поважних причин її відсутності на роботі в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до вимог частин першоїчетвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 4 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено обов`язок учасників справи подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Таким чином, в даному випадку ОСОБА_1 не зазначила та не довела належними та допустимими доказами наявності поважних причин її відсутності протягом робочих днів 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 р. Тому, її неявку на роботу, яка підтверджена доповідними записками заступника директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» та актами, складеними працівниками цього підприємства, суд розцінює як прогули без поважних причин, що є підставою для звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Що стосується доводів позивача про порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України в частині не видачі їй копії наказу про звільнення та трудової книжки, то ці доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Так, актом від 13 грудня 2016 р., складеним директором, заступником директора по виробництву та головним бухгалтером ТОВ «МУЖ НА ЧАС», підтверджено, що 13.12.2016 близько 16:45 год. директор ТОВ «МУЖ НА ЧАС» оголосив Степаненко О.В., що її звільнено за прогули в період з 1 по 13 грудня 2016 р. без поважних причин на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, надав їй наказ для ознайомлення та видав трудову книжку. Підписати наказ про звільнення та отримати його копію ОСОБА_1 відмовилась. Трудову книжку ОСОБА_1 отримала, проте поставити підпис за її отримання також відмовилась (а.с. 40).
Наказ про звільнення № 59 від 13.12.2016 було направлено ОСОБА_1 поштою рекомендованим листом із повідомленням, яке вона отримала 20.12.2016 (а.с. 27-28).
Наявність трудової книжки у ОСОБА_1 не заперечувалось позивачем під час судового розгляду справи.
Таким чином, враховуючи, що суд встановив законність звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а також дотримання роботодавцем вимог ст. 47 КЗпП України, тому суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.
На підставі статті 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивач в силу вимог закону звільнена від сплати судового збору, судові витрати стягненню не підлягають.
На підставі ст.ст. 19, 89, 141, 244245, 259, 264, 265, 272273, 274279, 280283, 289, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МУЖ НА ЧАС» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, - залишити без задоволення.
Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 15 листопада 2019 р.
Повне судове рішення складене 25 листопада 2019 р.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.І. Рибалко