Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 751/861/17-ц

провадження № 61-28582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року у складі судді Мороз К. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О.,

Висоцької Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір б/н, за умовами якого відповідач отримала

кредит у розмірі 1 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк зазначав, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. Вказував, що відповідно до пункту 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців із моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач, взяті на себе зобов'язання виконувала не належним чином, тому станом на 31 грудня 2016 року має заборгованість у розмірі 19 015,20 грн, яка складається з наступного: 607,23 грн - заборгованість за кредитом, 14 913,42 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 494,55 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн - штраф (фіксована частина), 0,00 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 28 вересня 2012 року б/н у розмірі 19 015,20 грн, яка складається з: 607,23 грн - заборгованість за кредитом, 14 913,42 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом,

3 494,55 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн - штраф (фіксована частина), 0,00 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору від 28 вересня 2012 року, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник взяла на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити проценти, чим були не дотримані положення статей 202, 509, 510, 626, 628, 1054 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Новозаводського районного суду

м. Чернігова від 31 травня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, судами не надано належної правової оцінки щодо часткового виконання відповідачем обов'язку зі сплати кредитної заборгованості, прийняття його умов до виконання.

У жовтні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»,у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 28 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір на відкриття та обслуговування зарплатної картки. Підписання вказаного договору підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28 вересня 2012 року, з якої вбачається, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім'я зарплатну картку. Факт оформлення та отримання саме зарплатної картки не заперечується та визнається стороною відповідача, про що свідчать письмові пояснення.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що 28 вересня 2012 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 1 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підтвердженням оформлення договору та отримання кредитних коштів є підписана відповідачем заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг. У зв'язку з недотриманням позичальником взятих на себе зобов'язань, станом на 31 грудня 2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі

19 015,20 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року задоволено клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про надання позивачем до суду оригіналу договору про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28 вересня 2012 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, а також оригінал доказів отримання

ОСОБА_4 грошових коштів.

Ухвала суду позивачем не виконана.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт укладання між сторонами цивільно-правової угоди, яка б породжувала для ОСОБА_4 правові наслідки у вигляді зобов'язань сплатити визначену банком суму коштів на тих правових підставах, які зазначені у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню у повному обсязі, є безпідставними, оскільки тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 10 ЦПК України 2004 року, проте банком не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин на умовах, зазначених у позові, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судами не надано належної правової

оцінки щодо часткового виконання відповідачем обов'язку зі сплати кредитної заборгованості, прийняття його умов до виконання, є необґрунтованими з підстав, наведених вище, і такі доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик