ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3837/19 Справа № 211/3994/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунального підприємства "Швидкісний трамвай",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача Комунального підприємства "Швидкісний трамвай" на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі, повний текст рішення суду складено 22 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Швидкісний трамвай» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що з 21.06.2016 р. по 07.08.2018 р. перебувала в трудових відносинах з відповідачем КП «Швидкісний трамвай». Під час виконання трудових обов'язків 07 серпня 2017 року з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого отримано тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої гомілки.

По даному факту проведено розслідування нещасного випадку, за результатами якого складено Акт та встановлено вину відповідача. В результаті нещасного випадку їй встановлено 10% втрати професійної працездатності. В зв'язку з отриманими ушкодженнями вона змушена проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури та лікування. Тривалий процесу лікування позбавляє її вести повноцінний спосіб життя, вона постійно відчуває фізичні страждання та біль, негативні зміни у її житті є незворотними. Через отриману травму вона не має можливості приділити належну увагу своїй неповнолітній дитині та матері. Просить суд стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок ушкодження здоров'я 108780,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на її користь з КП «Швидкісний трамвай» у відшкодування моральної шкоди 10000грн. та 704,80 грн. у відшкодування судового збору на користь держави.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з 10000 грн. до 108780,00 грн.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано глибину моральних страждань та фізичного болю, які щоденно зазнає позивач. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

Також, не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача КП «Швидкісний трамвай» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано відсутність вини підприємства у заподіянні позивачу травми, тому відсутні підстави для стягнення й моральної шкоди. Судом не взято до уваги порушення позивачем правил з охорони праці, як причину нещасного випадку. зо зазначено в акті розслідування.

У відзиву КП «Швидкісний трамвай» на апеляційну скаргу представника позивача посилається, що позивач була після травмування переведена на легку працю із збереженням середнього заробітку, та прийнята на роботу кондуктором, після звільнення. В матеріалах справи відсутні докази вини підприємства та наявні докази вини потерпілого у нещасному випадку.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, наданого на них відзиву, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в копії трудовій книжці, позивач ОСОБА_1 працювала в період з 06 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в КП «Швидкісний трамвай» (а.с. 11-14).

Під час виконання посадових обов'язків кондуктора 07 серпня 2017 року в КП «Швидкісний трамвай» стався нещасний випадок за участю позивача.

Згідно Акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом складений 10 серпня 2017 року у відношенні ОСОБА_1, комісією з розслідування нещасного випадку за формою Н-1 встановлено, що основною причиною нещасного випадку є особиста необережність потерпілого. Супутні - невиконання вимог інструкції з охорони праці. Визначено осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: саме потерпіла ОСОБА_1 - кондуктор громадського транспорту служби експлуатації депо № 1. (а.с. 5-6).

Висновком МСЕК серії 12 ААА № 017277 від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 встановлено первинно 10% втрати працездатності з 17.10.2017 р. по 01.11.2019 р. (а.с. 4).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та відшкодування позивачу, у зв'язку з отриманою виробничою травмою під час виконання посадових обов'язків кондуктора, моральної шкоди відповідачем.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров'я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як видно з акту розслідування причин нещасного випадку на виробництві від 07 серпня 2017 року, причиною нещасного випадку є особиста необережність потерпілого (а.с.6).

У частині першій статті 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Колегія суддів не бере до уваги посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що відсутність вини відповідача у нещасному випадку, який стався із позивачем під час виконання нею посадових обов'язків виключає відшкодування останнім заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров'я та втрату професійної працездатності.

Згідно частини 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відсутність причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв'язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи. Вона переносила фізичні страждання, та відчувала біль через отриманий перелом ноги, що позбавило її нормальних життєвих зв'язків, та вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Нормами діючого законодавства саме на роботодавця покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди, яку працівник отримала в результаті виробничого процесу.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника позивача, щодо визначеного судом першої інстанції розміру стягнутої моральної шкоди, такими, що не заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено з урахуванням положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом першої інстанції при визначені розміру грошової компенсації спричиненої позивачу моральної шкоди, враховано тяжкість отриманої виробничої травми, відсоток втрати працездатності, який становить 10%, вину потерпілої у нещасному випадку, стан її здоров'я, з урахуванням тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, що після одужання вона знов працює на підприємстві, можливість відновлення попереднього стану, визначив розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн., який не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача та відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача Комунального підприємства "Швидкісний трамвай" залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: