Справа № 161/1574/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/578/19 Категорія: 26 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю представника позивача - Місюри І.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - Довгун Н.В., Книша С.В., Мартинюка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 159174,06 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 25 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №3162, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 198000 доларів США під 12,5% річних та кінцевим строком повернення не пізніше 24 липня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 липня 2007 року між банком, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір поруки №3421, за умовами якого поручитель ОСОБА_1 зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за невиконання умов кредитного договору позичальником.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 29 січня 2014 року становить 159174,06 доларів США, з яких: 119486,33 доларів США - сума неповернутого кредиту; 12450,22 доларів США - заборгованість по процентах; 27237,51 доларів США - пеня.

Під час розгляду справи позивач збільшував позовні вимоги заявою від 17.06.2014 (т.1 а.с.87-93) та заявою від 03.07.2015 (т.1 а.с.173-179).

З урахуванням збільшених позовних вимог банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором №3162 від 25.07.2007 у сумі 238162,98 доларів США, з яких: 119486,33 доларів США - сума неповернутого кредиту; 19611,21 доларів США - заборгованість по процентах; 87887,64 доларів США - пеня; 11177,80 доларів США - загальна сума 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року в позові відмовлено (т.1 а.с.244-246).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову (т.1 а.с.256-259).

Справа в апеляційному порядку переглядалася неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу позивача було відхилено, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року в даній справі залишено без змін (т.1 а.с.297-299).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу позивача було задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд (т.2 а.с.44-46).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу було задоволено частково, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року в даній справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково (т.2 а.с.163-168).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у сумі 148477,09 доларів США, з яких: 119486,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 18138,24 доларів США - заборгованість по процентах; 10852,52 доларів США - 3% річних.

У позові ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення пені - відмовлено.

У позові ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 12410,27 грн. судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 року в даній справі в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та 3% річних скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3 а.с.103-107).

Таким чином, апеляційним судом переглядається рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року лише в частині відмови в позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та 3% річних.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення, а рішення суду в частині, яка переглядається - залишити без змін.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в частині вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та 3% річних, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду в частині, яка переглядається - скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи у позові в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив із неможливості встановити точний розмір заборгованості по кредиту та недоведеності позивачем заявленої суми заборгованості.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 25 липня 2007 року банк і ОСОБА_2 уклали кредитний договір №3162, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 198000 доларів США під 12,5% річних та кінцевим строком повернення не пізніше 24 липня 2014 року (т.1 а.с.10-13).

До цього кредитного договору між банком та ОСОБА_2 укладено 25.12.2008 додаткову угоду № 1, а 10.12.2009 додатковий договір № 2, якими викладено у новій редакції п.1.5 кредитного договору, а саме - погоджено інші розміри місячний ануїтентних платежів та порядок їх сплати (т.2 а.с.15-18).

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо своєчасного та повного погашення кредиту утворилася заборгованість.

Банком надано розрахунок заборгованості, у тому числі і у додатку до останньої заяви про збільшення позовних вимог (т.1 а.с.78-79, 174-175).

17 листопада 2010 року банк надіслав боржнику ОСОБА_2 письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, однак, вказана вимога залишилася без виконання і борг за кредитним договором у наданий строк погашений не був (т.3 а.с.131).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вчиняла дії, спрямовані на погашення боргу за кредитним договором шляхом внесення нерегулярних платежів, останній з яких сплачено у травні 2013 року.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У кредитному договорі сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту - 24 липня 2014 року, однак банк, скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, направив 17 листопада 2010 року вимогу про дострокове повернення кредиту у тридцятиденний строк, а тому 18 грудня 2010 року настав строк повного погашення кредиту.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку кредитування - 18 грудня 2010 року, у зв`язку з чим, починаючи із зазначеної дати ПАТ «Ощадбанк» не мало права нараховувати проценти за користування кредитом, а відтак позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 18 грудня 2010 року по 02 липня 2015 року не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Із розрахунку позивача вбачається, що станом на 18.12.2010 відповідачем ОСОБА_2 погашено тіло кредиту на суму 30521,65 доларів США, нараховано процентів на суму 75336,84 доларів США, а сплачено процентів на суму 72526,40 доларів США (т.1 а.с.79, 175).

Таким чином, станом на 18 грудня 2010 року - на дату настання строку повного погашення кредиту за відповідачем рахувалася заборгованість за кредитним договором у сумі 170289,79 доларів США, з яких заборгованість по тілу кредиту - 167478,35 доларів США (198000 - 30521,65) та заборгованість по процентах - 2811,44 доларів США (75336,84 - 72526,40).

Разом із тим, за період з 19 грудня 2010 року по 08 травня 2013 року (дата останнього платежу) відповідачем вносилися кошти на погашення кредиту і внесено коштів на загальну суму 94907,18 доларів США, які підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку із чим за ОСОБА_2 рахується лише заборгованість за тілом кредиту у сумі 75382,61 доларів США (170289,79 - 94907,18), яка підлягає стягненню на користь банку.

Оскільки банком надано невірний розрахунок заборгованості по кредиту, а експертом невірно визначено суму заборгованості за кредитом станом на 17.11.2010 (яка є тією ж, що і на 18.12.2010) та суму сплачених коштів після 17.11.2010 або ж 18.12.2010, то відповідно експертом невірно визначено розмір 3% річних, які підлягають стягненню відповідно до ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд доходить висновку, що у цьому випадку 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України слід рахувати лише за 1 рік - з червня 2013 року (після останнього внесення відповідачем коштів) по травень 2014 року, оскільки вперше вимоги про стягнення цих коштів банк заявив, подавши заяву про збільшення позовних вимог у судовому засіданні 18.06.2014 (т.1 а.с.87-88, 125) і цей розмір слід рахувати з остаточно визначеної суми заборгованості за кредитом - 75382,61 доларів США.

Таким чином, 3% річних за цей період і з цієї суми становить 2261,48 доларів США і саме цей розмір підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_2 на користь банку.

З урахуванням остаточно заявлених банком 03.07.2015 коштів для стягнення - 238162,98 доларів США та фактично коштів, які підлягають стягненню - 77644,09 доларів США (75382,61 + 2261,48), апеляційним судом задоволено позовні вимоги у розмірі 32,6% від заявлених.

Позивачем понесено у даній справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 3654 грн. (т.1 а.с.1), за подання апеляційної скарги - 4019,40 грн. (т.1 а.с.264) та за подання касаційної скарги - 4384,80 грн. (т.2 а.с.2), всього на суму 12058,20 грн.. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України 32,6% від суми понесених витрат становить 3930,97 грн..

Відповідачем ОСОБА_2 понесено у даній справі судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги - 8000 грн. (т.3 а.с.10). З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України 67,4% від суми понесених витрат становить 5392 грн..

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки позов банку задоволено частково, але банк винен відповідачу більшу суму судових витрат, то різницю слід стягнути з банку на користь відповідача ОСОБА_2 і ця різниця становить 1461,03 грн. (5392 - 3930,97).

Посилання представників відповідача на ту обставину, що усі внесені кошти на погашення кредиту за період до 25.12.2008 (дати укладення додаткової угоди № 1) мають бути зараховані виключно у тіло кредиту, оскільки банк несе самостійно ризики за нечітко викладені умови кредитного договору - відхиляються апеляційним судом, оскільки не ґрунтуються на нормах законодавства. Договір слід читати системно, а не окремо по обраних його пунктах. У п.1.1 чітко встановлено сплату процентів за користування кредитом. Саме поняття «кредит» означає повернення більшої суми коштів. Проценти вираховувалися від сплаченої суми і додатково банк ніяких процентів не нараховував.

Посилання представників відповідача на пропуск банком позовної давності - відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Із матеріалів справи вбачається, що після надіслання банком 17.11.2010 вимоги про дострокове погашення кредиту відповідачем вносилися кошти на погашення кредитної заборгованості до 08.05.2013 включно, тобто перебіг позовної давності переривався. Банк звернувся з позовом у січні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови в позові банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та 3% річних зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2015 року в даній справі в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та 3% річних скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 3162 від 25.07.2007 в сумі 75382 (сімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят два) долари США 61 цент та 3% річних в сумі 2261 (дві тисячі двісті шістдесят один) долар США 48 центів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 1461 (одну тисячу чотириста шістдесят одну) гривню 03 копійки судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді