Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2019 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з неї на свою користь грошові кошти у розмірі 709 528,30 грн., з яких: основний борг - 500 000,00 грн., інфляційні нарахування - 167 310,47 грн., 3% річних - 42 217,83 грн., та понесені по справі судові витрати, посилаючись на те, що 19 січня 2016 року між ними було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О. за реєстровим №171, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 500 000,00 грн., які зобов`язалась повернути не пізніше 19 квітня 2016 року.

В обумовлений у договорі строк позику відповідач позивачу не повернула, на прохання останнього повернути кошти не реагує, чим ухиляється від виконання зобов`язань за договором позики, в зв`язку із чим ОСОБА_2 і звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь суми боргу та нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 709 528,30 грн., з яких: основний борг - 500 000,00 грн., інфляційні нарахування - 167 310,47 грн., 3% річних - 42 217,83 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 095,28 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду змінити в частині розміру стягнутих з неї на користь позивача сум основного боргу, розрахунків інфляційних нарахувань та 3% річних, зменшивши суму основного боргу, розрахунків інфляційних нарахувань та 3% річних на суму сплаченого нею за договором позики боргу у розмірі 96 261 грн. 33 коп.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідачка посилалась на те, що суд першої інстанції незаконно та безпідставно не визнав надані нею докази часткової сплати боргу, не встановивши правову природу перерахованих нею грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 , та не з`ясувавши наявності між сторонами відносин, які б могли бути підставою для перерахування вищевказаних грошових коштів позивачу.

У відзиві, що надійшов від представника позивача - адвоката Мухи Д.О., останній просив апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 в апеляційному суді проти задоволення скарги відповідачки заперечив та просив залишити її без задоволення з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., згідно умов якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 500 000,00 грн., які зобов`язалась повернути не пізніше 19 квітня 2016 року (а.с.4). Факт укладення вищевказаного договору відповідачем був визнаний та нею не заперечувався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідачем, як позичальником, не виконано обов`язок по поверненню позивачу, як позикодавцю, суми позики в обумовлений у договорі строк, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми позики - 500 000,00 грн., а також інфляційних нарахувань в розмірі 167 310,47 грн. та 3% річних в розмірі 42 217,83 грн. згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка встановлює відповідальність боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нею частково погашено борг перед позивачем шляхом перерахування на його картковий рахунок грошових коштів на загальну суму 96 261,33 грн., були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, зазначивши, зокрема, що згідно умов договору позики, укладеного між сторонами, повернення позики має відбуватися готівкою і про одержання грошей позикодавцем позичальнику видається розписка (п.п. 2, 6 Договору). Доказів наявності розписки про повернення вищевказаної грошової суми відповідач суду не надала, тому перерахування нею грошових коштів на картковий рахунок позивача не підтверджує того факту, що ці кошти сплачувалися саме з метою погашення заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами 19 січня 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: