Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 320/7547/17

провадження № 61-46324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року у складі судді Іваненко О. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця в особі Регіональної філії) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 30 серпня 1991 року він прийнятий на роботу в Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» помічником машиніста тепловоза і електровоза в цех експлуатації. У жовтні 2011 року переведений помічником машиніста тепловоза цеху експлуатації, 11 грудня 2015 року внаслідок реорганізації Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» перетворено в Структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 29 вересня 2017 року № 305/ОС його звільнено з роботи з посади помічника машиніста тепловоза ПАТ «Укрзалізниця» за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця, відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України. З наказом про звільнення його ознайомлено 28 вересня 2017 року.

Підставою для його звільнення з роботи став наказ від 31 серпня 2017 року № 110/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», у якому зазначено про допущені ним 22 серпня 2017 року на тепловозі 2ТЕ116-1538 грубі порушення вимог нормативних документів, а саме: вимог пункту 3.12 «Інструкції локомотивній бригаді» від 22 листопада 2004 року № ЦТ-0106, вимог пунктів 2.2, 2.3, 2.4 «Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації» ЦТ-0056 від 27 грудня 2002 року, вимог наказу начальника депо «Про затвердження порядку контролю за збереженням та економним використанням паливо-енергетичних ресурсів на тягу поїздів» від 12 грудня 2016 року № 596-аг, вимог пункту 3 «Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту», погодженого 29 липня 1992 року з Радою профспілки та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року № 55, внаслідок чого відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України йому виражена недовіра та направлено подання профспілковій організації Мелітопольського локомотивного депо для отримання згоди на його звільнення.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо від 15 вересня 2017 року № 22 у наданні згоди на його звільнення на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України відмовлено.

Вважає своє звільнення з роботи незаконним, оскільки не можуть бути звільнені на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, тобто в зв'язку з втратою довір'я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов'язані з їх безпосереднім обслуговуванням. Вказує, що він займав посаду помічника машиніста тепловоза, яка не відноситься до посад, пов'язаних із безпосереднім обслуговуванням грошових або товарних цінностей, та з його боку не було ніяких винних дій, які б він зробив усвідомлено або з необережності, які б давали підстави для втрати до нього довір'я, а обставини, що зазначені в наказі Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 31 серпня 2017 року № 110/с є предметом кримінального правопорушення, до якого він не має ніякого відношення.

Враховуючи наведене, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» від 28 вересня 2017 року № 305/ОС про звільнення його з посади помічника тепловоза цеха експлуатації відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України, поновити його на роботі на посаді помічника машиніста тепловоза, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 вересня 2017 року по 23 березня 2018 року у розмірі 65 904,35 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 28 вересня 2017 року за № 305/ОС про звільнення ОСОБА_4 з посади помічника машиніста тепловоза цеха експлуатації відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України та поновлено ОСОБА_4 на зазначеній посаді. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 вересня 2017 року до 23 березня 2018 року у розмірі 65 904,35 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для звільнення позивача з роботи у зв'язку із втратою до нього довір'я відповідно до положень пункту 2 статті 41 КЗпП України, оскільки останній не є матеріально-відповідальною особою у розумінні КЗпП України, а тому на нього не розповсюджується норма зазначеної статті, при цьому суд критично віднісся до Типового договору про повну матеріальну відповідальність укладеного 27 червня 2009 року з помічником машиніста тепловоза ОСОБА_5, оскільки в той час він не займав цієї посади, згідно із копією його трудової книжки. Крім того, суд не прийняв до уваги акт виконання виїзної перевірки та акт про виконання замірів фактичного залишку дизельного палива в баках тепловоза від 22 серпня 2017 року, оскільки вказані акти не встановлюють вини позивача у вчиненні дій зазначених у них та підписані лише двома особами, замість необхідних дев'яти.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині вимог до Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» скасовано та провадження у справі до цього відповідача закрито. В решті рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду в частині вимог до Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та закриваючи провадження у справі до цього відповідача, апеляційний суд виходив із того, що філія є відокремленим підрозділом ПАТ «Укрзалізниця», який не має статусу юридичної особи, а тому структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» не може бути відповідачем у справі.

Залишаючи рішення суду в іншій частині без змін, апеляційний суд виходив із того, що суд правильно встановив дійсні обставини справи та надав правильну оцінку зібраним у справі доказам, та на їх підґрунті дійшов вірного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача у зв'язку із втратою довір'я до нього та поновив його на роботі, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2018 року представник ПАТ «Укрзалізниця» Галагур З. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами необґрунтовано відхилено клопотання відповідача про дослідження акта виконання раптової перевірки від 22 серпня 2017 року, складеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права, а саме Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 879, яка не підлягає застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого безпідставно визнав недопустимими, надані відповідачем як докази у справі, акти перевірки. Суди не дослідили показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи і безпідставно визнав недоведеним факт приховання помічником машиніста ОСОБА_4 у локомотиві ємностей з дизельним паливом. Звертає увагу, що суд першої інстанції навіть не сприйняв витяг із протоколу профспілкової організації Мелітопольського локомотивного депо від 15 вересня 2017 року № 22 як юридично значущий документ, помилково зазначивши, що рішення профкому надано не було, що саме по собі свідчить про необґрунтованість позиції профкому. Таким чином, судами неправильно встановлені обставини справи, не оцінені показання свідків, не досліджені письмові докази, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 30 серпня 1991 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу в Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» помічником машиніста тепловоза і електровоза в цех експлуатації.

У жовтні 2011 року позивач переведений помічником машиніста тепловоза цеху експлуатації.

01 грудня 2015 року Мелітопольське локомотивне депо «Придніпровської залізниці» перетворено в Структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 28 вересня 2017 року № 305/ОС позивача звільнено з роботи з посади помічника машиніста тепловоза на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці за № 17.

Підставою звільнення ОСОБА_4 з роботи став наказ від 31 серпня 2017 року № 110/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким зазначено, що помічником машиніста тепловоза ОСОБА_4 22 серпня 2017 року на тепловозі 2ТЕ116-1538 допущені грубі порушення вимог нормативних документів, а саме: вимог пункту 3.12 «Інструкції локомотивній бригаді» від 22 листопада 2004 року № ЦТ-0106 у частині економного використання паливо-енергетичних ресурсів, вимог пунктів 2.2, 2.3, 2.4 «Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації» від 27 грудня 2002 року № ЦТ-0056 у частині приймання та здавання тепловозу, вимог наказу начальника депо «Про затвердження порядку контролю за збереженням та економним використанням паливо-енергетичних ресурсів на тягу поїздів» від 12 грудня 2016 року № 596-аг у частині контролю за використанням та схоронністю дизельного палива, вимог пункту 3 «Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту», погодженого 29 липня 1992 року з Радою профспілки та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року № 55 у частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадках їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування, внаслідок чого відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП йому виражена недовіра та направлено подання профспілковій організації для отримання згоди на його звільнення.

Порушення були встановлені в результаті проведення роботодавцем раптової перевірки тепловозу 2ТЕ116-1538, який локомотивна бригада у складі машиніста ОСОБА_9 та помічника машиніста ОСОБА_4 залишила після рейсу на станції Бердянськ, а також на підставі перевірки витрат палива цією локомотивною бригадою після прибуття з поїздки за маршрутом, здійсненим нею 22 серпня 2017 року, якою встановлено перевитрату дизельного палива на 290 кг від нормативно розрахованого, а також від розрахованих за наслідками розшифрування швидкостемірної стрічки. Крім того, цією локомотивною бригадою порушено порядок здачі локомотиву після поїздки, зокрема, не зроблено докладного запису у журналі форми ТУ-152 щодо витрат палива та передачі інших матеріальних цінностей, не проставлена дата, час та підпис.

Згідно з витягом з протоколу засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо від 15 вересня 2017 року № 22 у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України відмовлено та зазначено, що він не підпадає під дію пункту 2 статті 41 КЗпП України, договір про матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений, адміністрація підприємства не надала конкретних доказів його вини в скоєнні злочину, а кваліфікація дій робітника за вказаними обставинами встановлюється виключно вироком суду. Позивач був присутній на засіданні профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо і давав свої пояснення, які також були прийняті до уваги при винесенні вказаного рішення.

Нормативно-правове обґрунтування

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних із таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер із наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов'язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов'язків, і що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати, чи становить виконання операцій, що пов'язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов'язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов'язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, правильно виходив із того, що до повноважень помічника машиніста тепловоза не входить безпосереднє обслуговування грошових коштів та цінностей, наданих під звіт, такі операції не становили основний зміст його трудових обов'язків, а типовий договір про повну матеріальну відповідальність, укладений 27 червня 2009 року з помічником машиніста тепловоза ОСОБА_5 не є належним доказом матеріальної відповідальності позивача, оскільки в той час він не займав цієї посади, згідно із копією трудової книжки, а перебував на посаді помічника машиніста електровоза, а на посаду помічника машиніста тепловоза переведений лише в 2011 році, тобто позивач не є матеріально-відповідальною особою у розумінні Кодексу законів про працю України.

Крім того, судами правильно встановлено, що наявні в матеріалах справи докази, на підставі яких позивача звільнено з роботи у зв'язку із втратою до нього довір'я є неналежними та недопустимими доказами у розумінні ЦПК України, оскільки ними не встановлено та не доведено тих обставин, за які можливо звільнити позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, тобто у зв'язку із втратою довір'я до нього, при цього відповідачем не надано жодного належного доказу причетності позивача до крадіжки палива.

Доводи касаційної скарги про те, що судами неправильно встановлені обставини справи, не оцінені показання свідків, не досліджені письмові докази, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень, не заслуговують на увагу, оскільки судами надано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судове рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а тому не заслуговують на увагу, оскільки згідно з положеннями статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик