ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 386/108/19

провадження № 22-ц/4809/1768/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Зятковський Тимур Володимирович

відповідач - ОСОБА_2 , представник - адвокат Сікорський Олег Карпович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року у складі судді Гарбуз О. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності.

Зазначала, що 28 квітня 1990 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Голованівського районного суду від 25 квітня 2016 року. У період перебування у шлюбі ними за спільні кошти сім?ї було набуто рухоме майно, яке після розірвання шлюбу у позасудовому порядку фактично було розділено між ними. Також було придбано житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . За спільної згоди під час укладення договору купівлі-продажу будинку покупцем виступав відповідач. Питання щодо поділу житлового будинку не вирішувалось. На даний час відповідач стверджує, що житловий будинок є його особистою власністю та відмовляється здійснити його поділ у позасудовому порядку.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності задоволено. Суд дійшов висновку, що оскільки спірний житловий будинок було придбано у період спільного проживання сторін однією сім?єю та за спільні кошти, будинок є спільним майном подружжя, визначивши рівність часток подружжя у праві власності на будинок.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, провадження у справі закрити. Зазначає, що представник позивача подав позов в інтересах позивача не маючи на це повноважень. Ордер адвоката, у якому міститься посилання на договір, не може свідчити про те, що адвокат отримав від позивача повноваження її представника. А тому позовна заява підлягала поверненню. У позові не стверджувалось, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, однак суд у рішенні зазначив, що дійшов висновку, що кошти, за які було придбано спірний будинок відносились до спільної власності сторін. Суд не взяв до уваги покази свідків, які показали, що будинок був придбаний за кошти його батька. Покази свідків у рішенні суду викладені занадто стисло та дещо загально і однобічно, що призвело до часткового їх спотворення. Усна домовленість (угода) між батьком та ним щодо купівлі житлового будинку для нього за кошти батька, який у такий спосіб дарував йому зазначену суму коштів, хоча не була передбачена законодавством України, але й не суперечила йому. Суд не дав оцінки тому, що сторони під час спільного проживання з 1990 року по листопад 1996 року працюючи могли отримати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, лише 304 грн. 66 коп., що значно менше ніж 1000 грн.

Апеляційне провадження відкрито 06 листопада 2019 року (т.1 а.с.240), ухвалою від 12 листопада 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 27 листопада 2019 року (т.1 а.с.248).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач, відповідач та його представник, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в установленому законом порядку (т.1 а.с.159,249-251, т.2 а.с.8-9,11, 12-15, 29) в засідання апеляційного суду не прибули.

Відповідач ОСОБА_2 подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, в заяві також зазначив про підтримання доводів апеляційної скарги та просив її задовольнити (т.2 а.с.17).

Адвокат Сікорський О.К. повідомив апеляційний суд про свою відсутність в судовому засіданні 27 листопада 2019 року, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав (т.2 а.с.28).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 року. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2016 року шлюб розірвано (т.1 а.с.10-11).

Сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , 1990 року народження.

Нотаріально посвідченим 20 листопада 1996 року договором купівлі-продажу підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 купив за 1000 грн. жилий будинок, жилою площею 29,4 кв.м., з надвірними будівлями сараєм літер «Б» (т.1 а.с.12-13, 96-107).

Представники сторін визнали, що оцінка спірного будинку на час розгляду справи в суді складає 40000 (сорок тисяч) грн.

З часу придбання будинку і до жовтня 2016 року подружжя проживало в цьому будинку.

Відповідно до ч.1 ст.22, ч.1 ст.24, ст.25, ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час придбання житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя .

Аналогічні норми матеріального права визначені і Сімейним кодексом України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст.60 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа № 199/2099/17 провадження № 61-35533св18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.Спростування відомостей, викладених в письмовому договорі, свідченням свідків не допускається.

Доводам відповідача, що будинок придбаний на кошти його батька, тому є його особистою власністю, суд дав належну оцінку, врахувавши відсутність договору дарування грошей, відсутність доказів, що в придбання будинку вкладено виключно особисті кошти позивача, а також відсутність на час придбання будинку домовленості між сторонами щодо права особистої власності відповідача на будинок, який придбано для проживання їх сім`ї.

Безпідставними є посилання відповідача на те, що в рішенні суду надано неправильну оцінку показам свідків і не всі їх покази враховані судом при ухваленні рішення.

З технічного запису судового засідання від 19 червня 2019 року вбачається, що допитаний як свідок відповідач ОСОБА_2 пояснив, що його батько ОСОБА_4 за власні кошти придбав будинок в АДРЕСА_3 , а потім цей будинок продав і гроші від продажу віддав йому, саме на ці гроші він і купив спірний будинок, разом з тим батько відповідач ОСОБА_2 зазначив в судовому засіданні, що за покупку будинку домовлялися він, син та невістка, гроші на купівлю будинку в сумі 1000 грн. він дав сину, а син вже віддав продавцю. Гроші збирав з пенсії і сестра позичила 600 грн. Інші свідки очевидцями купівлі будинку не були і про обставини його купівлі їм відомо зі слів відповідача та його батька. Разом з тим всі свідки підтвердили, що спірний будинок купувався для проживання сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (зараз ОСОБА_1 ), де вони і проживали разом до припинення сімейних стосунків 2016 році.

Виходячи з положень ст. 89 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд правильно визначив, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя і частки подружжя в цьому майні є рівними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Позов про поділ іншого майна подружжя не подано відповідачем, тому не може бути підставою для відмови в позові його посилання на те, що спільне майно подружжя вже поділено між ними добровільно: йому будинок, а позивачу меблі, побутова техніка, сільськогосподарський інвентар та інш.

Доводи апеляційної скарги, що адвокат не мав повноважень на подання позову спростовуються договором про надання правничої допомоги та представництво інтересів в суді від 14 січня 2019 року, в якому визначено, що адвокату для виконання обов`язків за договором надаються всі права представника, які передбачені ЦПК України, зокрема, подавати позовні заяви до суду, уточнювати та змінювати позовні вимоги, відмовлятися від позову, оскаржувати рішення та ухвали суду та інші права (т.1 а.с.7-8), ордером від 14 січня 2019 року (т.1 а.с.5), позовна заява підписана 15 січня 2019 року (т.1 а.с.40) та здана до суду 05 лютого 2019 року (а.с.1).

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішенняГолованівського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко