Ухвала

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 552/2526/16-ц

провадження № 61-45081св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

розглянувши клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії постанови Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому з урахуванням змін, просила розірвати договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що укладений як договір довічного утримання між нею та відповідачем, посвідчений 06 вересня 2004 року державним нотаріусом Другої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 2-1919.

В обґрунтування позову зазначила, що при укладенні оспорюваного договору вважала, що передає відповідачу частину квартири у власність та отримає від останнього право довічного проживання у цій квартирі та щомісячну матеріальну допомогу, як того передбачають умови договору довічного утримання. Укладаючи мирову угоду від 14 листопада 2010 року, визнану ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2010 року, відповідач зобов'язався не перешкоджати їй проживати у квартирі до її смерті, надавати допомогу в утриманні квартири в межах санітарно-технічних норм, матеріальну і моральну допомогу у випадках її хворобливого стану. Вказане, на думку позивача, підтверджує, що відповідач фактично визнав, що нотаріально посвідчений договір дарування квартири за змістом та правовими наслідками є договором довічного отримання. Оскільки, як вважала позивач, відповідач свої обов'язки, передбачені мировою угодою, не виконує, не надає їй допомоги в оплаті за комунальні послуги та допомогу в утриманні, тому на підставі пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України просила розірвати вказаний договір.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено. Розірвано договір дарування Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, укладений як договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений 06 вересня 2004 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори Фастовець І. В., зареєстрований в реєстрі № 2-1919.

14 травня 2017 року ОСОБА_5 померла.

Заяви про прийняття спадщини подали: 29 травня 2017 року - ОСОБА_8 (за законом як племінниця померлої), 31 липня 2017 року - ОСОБА_4 (згідно заповіту від 14 червня 2016 року).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2018 року стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 липня 2016 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю.

28 вересня 2018 року ОСОБА_4, як спадкоємець померлої ОСОБА_5, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року ОСОБА_4 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 552/2526/16-ц із Київського районного суду м. Полтави.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії постанови Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач ОСОБА_6 переоформив на себе спірне майно та наразі воно вільне від обтяжень, тому існує ризик його відчуження.

Розглядаючи клопотання про зупинення дії указаного судового рішення, Верховний Суд виходить із наступного.

Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Вирішуючи питання про зупинення дії судового рішення, суд касаційної інстанції враховує існування об'єктивної необхідності у цьому, зокрема у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Враховуючи те, що постановою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, підстави для зупинення дії цього судового рішення відсутні.

Тому, клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії судового рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись статтею 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик