Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3182/18 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 19 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі цивільну справу № 286/3182/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук Ольга Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними, скасування державної реєстрації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2019 року, ухвалене суддею Кулінічем Я.В. у місті Овручі (повний текст складено 25.01.2019),

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати недійсними договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки у місті Овручі по вул. Нагорянській, 36, укладені між нею та ОСОБА_2, скасувавши державну реєстрацію права власності відповідача на вказане нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що укладаючи 02 лютого 2016 року договір купівлі-продажу житлового будинку № 36 по вул. Нагорянській у місті Овручі, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,0865 га за указаною адресою, посвідчені нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О.М. і зареєстровані у реєстрі за № 110 та № 111 недійсними, ОСОБА_1 помилилася щодо правової природи правочинів та мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку та потребує стороннього догляду. Крім того, будь-яких коштів на виконання договорів купівлі-продажу вона не отримувала, у зв'язку з чим просила визнати їх недійсними на підставі ст.ст. 207, 229-233 ЦК України.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував п. 4 договору купівлі-продажу щодо несплати відповідачем коштів за купівлю нерухомого майна, вказаний факт відповідачем не заперечувався. Окрім того, судом першої інстанції не взято до уваги положення ст.ст. 229, 235, 655 ЦК України та не враховано, що укладені угоди не відповідали внутрішній волі та волевиявленню сторін, кошти за договором не передавалися. Крім того, відчужений будинок є єдиним місцем її проживання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання позивач вдруге не з'явилася, про день розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Представник позивача в судове засідання вдруге не з'явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи відкласти у зв'язку з тим, що бажає приймати участь при розгляді справи, проте зайнятий у іншому судовому процесі.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області залишити без змін. При цьому зазначили, що будь-яких коштів на виконання договорів купівлі-продажу не передавали, з метою уникнення можливих судових спорів було укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна, тоді як між сторонами договору фактично було досягнуто домовленість щодо довічної допомоги та утримання позивача, а відповідач набуде право власності на належний позивачу будинок та присадибну ділянку. Оскільки умови усної домовленості ними виконувались у повному обсязі, вважали, що підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу не має.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Такий правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договорів купівлі-продажу.

Лише в разі встановлення цих обставин норми статтей 229-233 та статей 203і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом встановлено, що 02 лютого 2016 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 передала, а відповідач ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.).

02 лютого 2016 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 передала, а відповідач ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку 0,0865 га кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

В укладених договорах зазначено, що гроші сплачені покупцем повністю, ще до підписання цих договорів.

Договори містять п. 8, де сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених у ньому.

Пункт 9 вказаних договорів встановлює домовленість сторін щодо істотних умов договорів, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання останніх і не відображені у тексті, після підписання не матимуть правового значення.

Відповідно до п. 10 вказаних договорів сторони попереджені про вимоги законодавства, зокрема ст. 229 ЦК України, питань, які залишились не зрозумілими та не з'ясованими не залишилось.

Договори посвідчено приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Позивач, в позовній заяві, посилаючись на свій похилий вік та стан здоров'я, потребуючи стороннього догляду та прагнучи укласти договір довічного утримання, вказує, що укладенням договорів купівлі-продажу введена відповідачем в оману та просила на підставі ст.ст. 229-233 ЦК України вказані договори купівлі-продажу визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на відчужене нерухоме майно.

В своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції, позивач категорично заперечували факт отримання будь-яких коштів на виконання укладених договорів купівлі-продажу.

В судовому засіданні відповідач визнала та підтвердила в своїх поясненнях ту обставину, що будь-яких коштів на виконання договорів купівлі-продажу вона позивачу не передавала. Натомість її мати - третя особа по справі ОСОБА_4 - у повному обсязі виконувала досягнуту між ними усну домовленість щодо догляду та утримання позивача, яка після укладання оспорюваних договорів залишилась проживати у будинку. Зазначила, що цей спір на її думку виник, через сина позивача, який вимагає сплати коштів за договорами які нею сплачені не були.

Також, в судовому засіданні третя особа по справі ОСОБА_4 вказувала, що збір та підготовку документів для укладення договорів купівлі-продажу здійснювала саме вона, на що витрачала особисті кошти. Разом з тим, зазначила, що будь-яких коштів на виконання договорів купівлі-продажу її дочка - відповідач по справі - не передавала, натомість вона особисто допомагала позивачу, яка залишилася проживати у спірному будинку.

Судом також встановлено, що спірний житловий будинок є єдиним житлом та нерухомим майном позивача, і передачі нерухомого майна відповідачу фактично не відбулось, оскільки ОСОБА_1 після укладення оспорюваних договорів продовжує володіти будинком та земельною ділянкою, користується та утримує їх, хоча третя особа ОСОБА_4 і приїздить до неї.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин укладення договорів купівлі-продажу, особи позивача, відносин, що склались між сторонами договорів після їх підписання, апеляційний суд доходить висновку, що на момент укладення оспорюваних договорів 02 лютого 2016 року волевиявлення позивача ОСОБА_1 не було спрямовано на фактично безоплатне та безумовне відчуження належного їй нерухомого майна в користь сторонньої особи, що свідчить про допущену позивачем помилку щодо природи правочину, його наслідків, прав та обовязків сторін, і є підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договорів фактично безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 житлового будинку, який був і залишився її єдиним житлом, а також земельної ділянки, яка має цільове призначення для будівництва та обслуговування указаного будинку та тієї обставини, що зазначені обставини визнані та не заперечуються відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою по справі ОСОБА_4

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про повне задоволення позовних вимог.

Разом з тим, дійшовши висновку про задоволення апеляційної скарги, суд вважає, що судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 2-ої категорії, а відповідач є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує трьох дітей.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0865 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 від 02 лютого 2016 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О.М. і зареєстровані у реєстрі за № 110 та № 111 недійсними. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0865 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 25.03.2019