КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/3605/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Пінкевич Н.С.

Унікальний №369/11056/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, просила стягнути з відповідача на її користь 124 521,44 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 4 652,05 грн. - 3% річних, 35 600,00 грн. - інфляційних втрат, 25 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 189 773,49 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 28 лютого 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір б/н купівлі-продажу частини від частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Управлінська Компанія «Піонер Сервіс».

За умовами укладеного договору продавець (позивач) передає у власність покупцю (відповідачу) частку розміром 14% від загального розміру статутного капіталу товариства, а покупець приймає частку і зобов'язується сплатити позивачу продавцю 202 000,00 грн., які підлягають оплаті протягом десяти днів з дати укладення договору.

Однак відповідач належним чином свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим позивач звернулась з позовом до суду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 200 000,00 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 16 701,81 грн., інфляційні втрати у розмірі 195 400,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. основного боргу, 3% річних за період з 11 березня 2014 року по 21 грудня 2016 року в розмірі 16 701, 82 грн., інфляційні втрати за період з 11 березня 2014 року по 21 грудня 2016 року в розмірі 195 400,00 грн., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 121,02 грн. та 704 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Станом на дату звернення з позовом до суду рішення Апеляційного суду міста Києва залишається не виконаним, що порушує законні права та інтереси позивача, завдаючи їй моральної та матеріальної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3, 09 січня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне дослідження та оцінку доказів, які мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить жодного обґрунтування відмови у позові, окрім моральної шкоди. Будь-яких обґрунтувань своєї відмови у стягненні процентів за користування коштами, 3 % річних, а також інфляційних втрат суд першої інстанції не наводить.

Апелянт наголошувала, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що вона як кредитор не повинна доводити вину боржника у порушенні зобов'язання. На неї, як позивача лише покладено обов'язок доведення факту наявності та невиконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданою шкодою, її розміром.

Оскільки факт наявності зобов'язання, порушення зобов'язання та прямий причинний зв'язок між зобов'язанням та завданою шкодою встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року у справі № 754/3735/16-ц, апелянт, в силу ст. 82 ЦПК України звільнена від обов'язку доказування.

12 березня 2019 року ОСОБА_2 надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явилась, повідомлялась про дату та час судового засідання належним чином. Надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутнього представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року у справі №754/3735/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. основного боргу, 3% річних за період з 11 березня 2014 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 16 701,82 грн., інфляційні втрати за період з 11 березня 2014 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 195 400,00 грн., а також судові витрати 4 121,02 грн. судового збору та 704,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги. (а.с.10-15)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року залишено без змін. (а.с.26-27)

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2018 року у справі №911/1437/17 рішення Господарського суду м. Києва від 13 листопад 2017 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову ОСОБА_2 до ТОВ «Управлінська компанія «Піонер Сервіс» та ОСОБА_1

Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Управлінська компанія «Піонер Сервіс», як оформлені протоколом №2 від 21 грудня 2013 року в частині збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_1; встановлено частку у статутному капіталі товариства ОСОБА_1 - 200 000,00 грн., що становить 14% статутного капіталу товариства; визнано недійсними зміни до статуту ТОВ «Управлінська компанія «Піонер Сервіс» від 21 грудня 2013 року, в частині прийняття до складу учасників ТОВ «Управлінська компанія «Піонер Сервіс» ОСОБА_1; збільшення статутного капіталу за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_1 на суму 202 000,00 грн.; встановлення частки у статутному капіталі ТОВ «Управлінська компанія «Піонер Сервіс» ОСОБА_1 202 000,00 грн. що становить 14,2% статутного капіталу товариства; визнано недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, стягнуто з ОСОБА_1 4 800,00 грн. судового збору за подання позову та 5 280,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. (а.с.53-66)

02 березня 2018 року ОСОБА_2 подано заяву до Апеляційного суду міста Києва про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м.Києва від 23 травня 2017 року в справі №754/3735/16-ц. (а.с.67-71)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту невиконання відповідачем судового рішення, окрім самого тексту вказаного рішення.

За відсутності доказів невиконання відповідачем судового рішення та неправомірності його дій, підстав для відшкодування заявленої моральної шкоди немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов'язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Аналіз наявних матеріалів справи свідчить про відсутність будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви щодо невиконання відповідачем існуючого перед позивачем грошового зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апелянта щодо відсутності в оскаржуваному рішенні належного обґрунтування відмови, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки аналіз тексту судового рішення свідчить про їх безпідставність.

Колегія суддів погоджується з твердженнями апелянта про існування в неї прямого обов'язку по доведенню факту наявності та невиконання зобов'язання, причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданою шкодою, та її розміром. Разом з тим наголошує на неправильному розумінні позивачем порядку виконання такого обов'язку та наданню доказів на підтвердження обставин на які вона посилається.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку недоведеності позивачем своїх вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль