Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 757/4906/15-ц

провадження № 61-47651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Департамент молоді та спорту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

треті особи: ОСОБА_4, Школа вищої спортивної майстерності м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент освіти і науки, молоді та спорту ВК КМР (КМДА), Департамент), треті особи: ОСОБА_4, Школа вищої спортивної майстерності м. Києва, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він із 16 серпня 2012 року по 27 січня 2015 року працював на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва. Наказом від 27 січня 2015 року № 42-к Департаменту звільнений із займаної посади згідно з пунктом 3 статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням цієї роботи. Вважає своє звільнення незаконним, так як не є працівником, який виконує виховні функції, оскільки згідно з пунктом 1.2 контракту від 02 січня 2013 року директор здійснює керівництво Спортивною школою відповідно до посадових обов'язків на підставі єдиноначальності та умовах, викладених у контракті відповідно до чинного законодавства України і статуту дитячо-юнацької спортивної школи.Крім того, у наказі про звільнення вказано, що знаючи про відсутність у нього спортивного звання, він незаконно використовував відомості про наявність спортивного звання «Майстер спорту СРСР» та внаслідок цього привласнив кошти бюджету міста Києва, однак із вересня 2014 року за власною ініціативою він припинив отримання надбавки.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ від 27 січня 2015 року № 42-к, поновити його на посаді, стягнути з ВК КМР (КМДА) невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, знаючи про відсутність у нього спортивного звання, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно та всупереч інтересам служби, недотримуючись педагогічної етики, встановленого порядку призначення надбавок за спортивні звання, незаконно використав відомості про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР», та внаслідок цього тривалий час незаконно та безпідставно привласнював собі кошти бюджету міста Києва. Одночасно, перебуваючи на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, позивач, зокрема, повинен був виконувати в обов'язки щодо дотримання вимог Конституції України, законів України, інших законодавчих та нормативних актів, наказів Міністерства освіти і науки України, Міністерства молоді та спорту України, тобто мав обов'язки зі здійснення функцій виховного та педагогічного характеру. При працевлаштуванні на роботу позивач зазначив про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання, вказавши конкретний номер значка та посвідчення, проте згідно з архівною довідкою відомості про присвоєння ОСОБА_3 спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання відсутні, а номер значка та посвідчення, які зазначив позивач, належить іншій особі.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач умисно та усупереч інтересам служби, не дотримуючись педагогічної етики, встановленого порядку призначення надбавок за спортивні звання, незаконно використав відомості про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР», чим порушив моральні норми, притаманні українському суспільству і суперечать змісту трудової функції керівника, тим самим дискредитують виховні, службові повноваження директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, є прикладом зневаги до суспільних цінностей та негативно впливають на членів трудового колективу та вихованців школи, є несумісними з кваліфікаційними вимогами посади директора, яку обіймає ОСОБА_3, в аспекті виконання ним функцій з управління установою, виконання педагогічних та виховних функцій, що є підставою для звільнення його з посади директора за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що посада директора не відноситься до суб'єкта, якого може бути звільнено відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України. Відповідно до пункту 1.2 контракту директор здійснює керівництво спортшколою відповідно до посадових обов'язків на підставі єдиноначальності та умовах, викладених у контракті, відповідно до чинного законодавства України і статутом дитячо-юнацької спортивної школи. Тобто, він не здійснює жодних виховних функцій з дітьми. Конструкція статті 12 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» визначає Школу вищої спортивної майстерності саме як заклад фізичної культури і спорту, та жодним чином не вказує на те, що це може бути освітній заклад. Школа вищої спортивної майстерності м. Києва культивує такі види спорту: боротьба вільна, боротьба дзюдо, спортивна гімнастика, триатлон, плавання та шорт-трек. Більшість вихованців школи є членами збірних команд України з відповідних видів спорту, чемпіонами та призерами чемпіонатів України, Європи, світу та Олімпійських ігор, середній вік яких складає 20-24 років, таким чином, навіть не може бути мови про виховні функції, оскільки у школі тренуються вже сформовані особистості, а Школа вищої спортивної майстерності м. Києва не може належати до закладів освіти, оскільки є виключно закладом фізичної культури та спорту. Судовими рішеннями у справі № 757/33969/14-ц відмовлено у стягненні надбавок, на які Департамент посилався у наказі про звільнення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Станом на час розгляду справи від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 16 серпня 2012 року по 27 січня 2015 року працював на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва.

27 січня 2015 року його звільнено з роботи за вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням цієї роботи (пункт 3 частина перша статті 41 КЗпП України).

Підставою для звільнення його з посади стало те, що при працевлаштуванні на роботу ОСОБА_3 зазначив про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання, вказавши конкретний номер значка та посвідчення.

Проте згідно з архівною довідкою, відомості про присвоєння ОСОБА_3 спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання відсутні, а номер значка та посвідчення, які він зазначив, належить іншій особі.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб'єктів господарювання.

Так, відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб'єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську; гідність тощо.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки.

За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Із підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (пункт 3 стаття 41 КЗпП), можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщовоно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3 контракту від 02 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та Департаментом освіти і науки, молоді та спорту ВК КМР (КМДА), директор Школи вищої спортивної майстерності м. Києва зобов'язується проводити спортивну підготовку учнів Спортшколи до складу збірної команди міста Києва та України (основний склад, кандидати, резерв) згідно із зобов'язанням, що є додатком та невід'ємною частиною цього контракту.

Пунктом 1.1 статуту Школи вищої спортивної майстерності м. Києва встановлено, що Школа є позашкільним навчальним, освітнім закладом.

Відповідно до Положення про дитячо-юнацьку спортивну школу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2008 року № 993, дитячо-юнацька спортивна школа є позашкільним навчальним закладом спортивного профілю - закладом фізичної культури і спорту, який забезпечує розвиток здібностей вихованців в обраному виді спорту, визнаному в Україні, створює необхідні умови для гармонійного виховання, фізичного розвитку, повноцінного оздоровлення, змістовного відпочинку і дозвілля дітей та молоді, самореалізації, набуття навичок здорового способу життя, підготовки спортсменів для резервного спорту.

Статтею 28 цього Закону визначено, що учасниками навчально-тренувальної та спортивної роботи в спортивній школі є: вихованці; тренери-викладачі, медичні працівники та інші фахівці; батьки або особи, що їх замінюють; директор та його заступники.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про позашкільну освіту» (у редакції від 01 січня 2015 року) позашкільний навчальний заклад - складова системи позашкільної освіти, яка надає знання, формуючи вміння та навички за інтересами, забезпечує потреби особистості у творчій самореалізації та інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток, підготовку до активної професійної та громадської діяльності, створює умови для соціального захисту та організації змістовного дозвілля відповідно до здібностей, обдарувань та стану здоров'я вихованців, учнів і слухачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про позашкільну освіту» учасниками навчально-виховного процесу в позашкільному навчальному закладі є: вихованці, учні, слухачі; директор, заступники директора позашкільного навчального закладу; педагогічні працівники, психологи, соціальні педагоги, бібліотекарі, спеціалісти, які залучені до навчально-виховного процесу; батьки або особи, які їх замінюють; представники підприємств, установ, організацій, які беруть участь у здійсненні навчально-виховного процесу.

Отже, позивач у цій справі належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки є директором позашкільного закладу освіти, на якого законами, нормативно-правовими актами та трудовим контрактом покладено виконання виховних та педагогічних функцій.

Разом з тим Верховний Суд не погоджується із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій про законність звільнення ОСОБА_3 з посади директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва з огляду на наступне.

Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду як правозастосовному органу надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.

Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпПє не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов'язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити, чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3, знаючи про відсутність у нього спортивного звання, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно та усупереч інтересам служби, не дотримуючись педагогічної етики, встановленого порядку призначення надбавок за спортивні звання, незаконно використав відомості про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання, внаслідок цього привласнив кошти бюджету міста Києва.

Проте суди, надаючи оцінку правомірності підстав звільненням позивача з посади директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, не звернули уваги на те, що відсутність документального підтвердження наявності у ОСОБА_3 звання майстра спорту не може бути підставою для його звільнення за вчинення аморального проступку, оскільки відсутність відомостей про присвоєння ОСОБА_3 спортивного звання «Майстер спорту СРСР» із плавання не підпадає під критерій аморальності з огляду на те, що непідтвердження в документальному порядку звання майстра спорту не є таким проступком, який за своїм характером несумісний із продовженням ОСОБА_3 роботи на займаній посаді.

Крім того, суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку доказам наданим у справі, взагалі не звернули уваги та не те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2015 року у справі № 757/33969/14-ц за позовом Департаменту освіти і науки, молоді та спорту ВО Київської міської ради (КМДА) до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди встановлено, що архівна довідка від 18 серпня 2014 року № 611 Міністерства спорту Російської Федерації, в якій зазначено, що в документах Державного комітету СРСР по фізичній культурі та спорту у справах «Списки осіб, засвідчені званням «Майстер спорту СРСР» за 1987-1989 роки відсутні відомості про присвоєння спортивного звання «Майстер спорту» із плавання ОСОБА_3, не є належним доказом у справі, оскільки цей документ не спростовує факту присвоєння ОСОБА_3 звання «Майстер спорту», а лише свідчить про відсутність у певного органу відповідних відомостей.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3 з посади директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва за вчинення аморального проступку, оскільки відсутність в архівних даних Російської Федерації інформації про присвоєння позивачу вказаного звання не може свідчити про його відсутність, що у свою чергу не може трактуватися як вчинення ОСОБА_3 аморального проступку шляхом присвоєння собі такого почесного звання як «Майстер спорту» із плавання при зайнятті ним посади директора школи, який в силу вимог законів та трудового контракту виконує виховні та педагогічні функції. Не підтвердження в документальному порядку такого звання як майстер спорту не є таким проступком, що за своїм характером є несумісним із продовженням ОСОБА_3 роботи на займаній посаді.

Отже, звільнення ОСОБА_3 є незаконним.

Разом з тим позивач не може бути поновлений на посаді директора з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП Україниконтракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98контракт, як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

На момент прийняття Конституційним Судом України Рішення від № 12-рп/98 положення частини третьої статті 21 Кодексу передбачали, що сфера застосування контракту визначається законодавством. Надаючи офіційне тлумачення цій нормі Конституційний Суд України зазначив, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції Україниі законів України.

Так, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема статтею 42, передбачено, що міський голова має право призначити на посади та звільняти з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади.

Згідно з пунктом 9 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням, затвердженим цією постановою.

Відповідно до пункту 6 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, з керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт. У разі відмови органу управління майном укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відповідно до пункту 1.1 трудового контракту між позивачем та відповідачем від 02 січня 2013 року (т. 1 а. с. 19) контракт укладений на строк по 31 грудня 2016 року.

Після ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення від 12 лютого 2016 року про поновлення на роботі, Департамент освіти і науки, молоді та спорту ВК КМР (КМДА) своїм наказом від 27 грудня 2016 року № 893к поновив ОСОБА_3 на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва (т. 3 а. с. 55-56).

Наказом відповідача від 30 грудня 2016 року № 907к ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) (т. 3 а. с. 57).

Оскільки власник не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії трудового договору (контракту), то підстави для задоволення позову ОСОБА_3 в частині поновлення на роботі відсутні, у зв'язку з тим, що у цьому випадку немає значення незаконність звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України, адже за рішенням суду його було поновлено на роботі, а потім на законних підставах звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту, в судовому порядку.

З урахуванням того, що наказом від 27 грудня 2016 року № 893к скасований наказ Департаменту освіти і науки, молоді та спорту ВК КМР (КМДА) від 27 січня 2015 року № 42к про звільнення позивача за вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням цієї роботи (пункт 3 частина перша статті 41 КЗпП України), підстав для ухвалення рішення про зміну формулювання причин звільнення суд не вбачає.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить із наступного.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

З тим з матеріалів справи убачається, що відповідно до повідомлень від 12 грудня 2016 року № 10-08/262 та від 19 грудня 2016 року № 10-1/704-14746 Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у справі № 757/4906/15-ц на користь ОСОБА_3 здійснене безспірне списання коштів із рахунку Департаменту молоді та спорту ВО КМР (КМДА) 6 491,07 грн (т. 3 а. с. 24-25, 48).

Відповідно до повідомлення від 26 січня 2017 року № 10-08/45-1070 Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у справі № 757/4906/15-ц на користь ОСОБА_3 здійснене безспірне списання коштів у розмірі 82 727,59 грн (т. 3 а. с. 59).

Таким чином, Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконано в повному обсязі, тобто на 81 227,59 грн і на суму 6 491,07 грн, яка була помилково стягнута, оскільки рішення суду про допущення до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 6 491,07 грн має вираховуватися з присудженого судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто із суми 81 227,59 грн.

Отже, на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у цій справі стягнуто на користь ОСОБА_3 87 718,66 грн у результаті безспірного списання коштів, а отже, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повторно.

Повторність стягнення обумовлена тим, що відповідно до частини першої статті 444 ЦПК Українисуд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах»(абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 239 КЗпП Україниу разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 445 ЦПК України, згідно з якою у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

З урахуванням того, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 26 жовтня 2016 року, тобто з дня ухвалення рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виконане 27 грудня 2016 року шляхом видачі наказу про поновлення позивача на роботі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню як такі, що вже виконані за судовим рішенням, а період від 26 жовтня і до 27 грудня 2016 року не є вимушеним прогулом, а є затримкою власника або уповноваженого ним органу виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_3, а тому такі вимоги вирішуються у порядку статті 236 КЗпП України.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, Верховний Суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в частині стягнення 1 500,00 грн моральної шкоди, та установивши, що дії відповідача призвели до неможливості відновлення порушених трудових прав ОСОБА_3 в належний спосіб, а саме: поновлення позивача на роботі, та дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн, оскільки порушене право позивача становить життєзабезпечувальне право, що гарантоване Конституцією України, - право на працю, а тому суд вважає справедливим визначити саме таку суму компенсації.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати ОСОБА_3 за подання касаційної скарги у квітні 2016 року у розмірі 1 394,40 грн та касаційної скарги, поданої у листопаді 2018 року у розмірі 487,20 грн підлягають стягненню з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту ВК КМР (КМДА).

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Департаменту молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ОСОБА_4, Школа вищої спортивної майстерності м. Києва, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_3 згідно з пунктом 3 статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням цієї роботи незаконним.

Стягнути з Департаменту молоді та спорту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Департаменту молоді та спорту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_3судовий збір за подання ОСОБА_3 касаційних скарг у розмірі 1 881,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак