ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Херсон

справа № 648/896/18

провадження № 22-ц/819/89/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Строілова С.О. від 22 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що у липні 2016 року їй стало відомо про укладений 20 червня 2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір, за умовами якого банк надав їй кредит в сумі 23 958,58 доларів США строком до 20 червня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в порядку та в строки, встановлені кредитним договором.

04 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення із неї заборгованості за зазначеним кредитним договором, який рішенням Білозерського районного суду від 23 жовтня 2017 року було задоволено.

Із рішенням суду вона не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку.

Посилаючись на те, що вона не підписувала зазначений кредитний договір, який не містить обов'язкових істотних умов договору, встановлених законодавством України для договорів про надання споживчого кредиту, укладений з використанням нечесної підприємницької практики та грубо порушує її права як споживача, позивач просила визнати її права як споживача порушеними та визнати недійсним кредитний договір від 20 червня 2008 року з невід'ємним додатком № 2 «Графік платежів» з 20.06.2008 року.

Рішенням суду від 22 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду в частині пропуску строку позовної давності не відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема щодо початку перебігу позовної давності та зроблені без врахування її доводів про те, що про порушення своїх прав у відносинах з банком вона довідалася лише влітку 2015 року під час розгляду цивільної справи за позовом ПАТ «Приватбанк» до неї про стягнення кредитної заборгованості.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача в частині визнання недійсним кредитного договору, який вона не підписувала, є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, однак, звернувшись до суду 10.04.2018 року, позивач пропустила встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, і це є підставою для відмови у позові.

В процесі розгляду справи суд встановив, що сторони перебувають у договірних правовідносинах, які витікають із договору кредиту.

Так, в червні 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит за програмою кредитування «Житло в кредит».

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами 20 червня 2008 року сторони уклали та нотаріально посвідчили іпотечний договір, предметом якого є придбане за кредитні кошти нерухоме майно житлового призначення, а саме: будинок, при якому є надвірні будівлі та споруди, що знаходиться за адресою: Херсонська область, Білозерський район, село Микільське, вул.Українська,9, земельна ділянка присадибного фонду Микільської сільської ради.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування грошовими коштами в березні 2015 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з неї як з позичальника кредитної заборгованості, пославшись в обґрунтування своїх позовних вимог на кредитний договір №НЕН2G від 20.06.2008 року.

Відповідно до змісту наведеного договору банк надав ОСОБА_5 кредитні кошти на строк з 20.06.2008року по 20.06.2028року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 29 750,18 доларів США на наступні цілі: у розмірі 23 958,58 доларів США на придбання нерухомості, з них 23 000 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також 690 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 169,95 доларів США- для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 118,73 доларів США- для сплати особистого страхування за договором страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 5 791,60 доларів США на сплату страхових платежів у розмірах та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору.

Погашення заборгованості за цим договором повинно здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у сумі 394,73 доларів США згідно з графіком погашення кредиту. Щомісячний платіж складається із заборгованості по кредиту, зі сплати відсотків, винагороди, комісії.

У наданому банком графіку погашення кредиту щомісячний платіж становить суму в розмірі 395,06 доларів США.

Не заперечуючи факт укладення з відповідачем кредитного договору, позивач вказує на те, що умови кредитування не відповідають наданому банком кредитному договору, текст якого нею не підписаний.

Доводи позивача щодо непідписання тексту договору кредиту від 20.06.2008 року підтверджено висновком експерта за №2326 від 24.06.2016 року, згідно із яким підпис від імені ОСОБА_5 в анкеті-заяві від 17.06.2008 року та на першій і сьомій сторінках кредитного договору за №НЕН2GК від 20.08.2008 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

При цьому ОСОБА_5 підтверджує факт отримання нею кредиту та пояснює, що кредитні кошти в касі банку отримував продавець придбаного нею нерухомого майна. Кошти за його бажанням передавалися банком у доларах США і сума відповідала еквіваленту гривні у розмірі 23 000 доларів США.

Решта зазначеної банком суми кредитування не отримувалася ні нею, ні продавцем чи будь-якою іншою особою.

До її відома був доведений розмір щомісячного платежу в гривнях, який вона і сплачувала до певного періоду. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснила, що сума щомісячного платежу в гривнях була наближеною до зазначеного у графіку еквіваленту в доларах США до моменту зміни курсу іноземної валюти. В зв'язку із різким зростанням курсу валют вона втратила матеріальну можливість виконувати умови кредитного договору та сплачувати щомісячний платіж, розмір якого у гривнях значно зріс.

ОСОБА_5 не повідомила суд, в якій частині визначені сторонами при укладенні кредитного договору умови відрізняються від письмово викладених умов у наданому банком тексті договору, заперечуючи лише свій підпис на ньому.

Відповідач стверджує, що інший текст укладеного з позивачем кредитного договору у кредитній справі відсутній, а обумовлені при наданні ОСОБА_5 кредиту умови кредитування відповідають умовам, викладеним у оспореній позичальником угоді.

Керуючись нормами процесуального права щодо завдання та основних засад цивільного судочинства і положеннями статті 367 ЦПК України щодо дослідження судом апеляційної інстанції доказів, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, колегія суддів, за згодою сторін, витребувала від приватного нотаріуса Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Лубянського А.В., який 20 червня 2008 року посвідчував укладений сторонами іпотечний договір, що в свою чергу містить посилання на зобов'язання ОСОБА_5, які випливають з договору про іпотечний кредит, текст кредитного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за яким був укладений договір іпотеки.

Із дослідженого апеляційним судом тексту надісланого нотаріусом кредитного договору, номер якого відповідає номеру наданого банком договору, що підписаний не ОСОБА_5, а невстановленою особою, вбачається, що датою його укладення є 18 червня 2008року.

За умовами цього договору банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 29 559,71 (а не 29 750,18) доларів США на наступні цілі: у розмірі 23 969,51 (а не 23 958,58) доларів США на придбання нерухомості, з них 23 000 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 690 доларів США на сплату винагороди на надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 164,51 (а не 169,85) доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 115,00 (а не 118,73) доларів США -для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 5590,20 (а не 5791,60) доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно із пунктом 7.2. даного договору.

Умовами наведеного договору встановлено обов'язок позичальника надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 394, 91 (а не 394,73) доларів США згідно із графіком погашення кредиту (додаток 2 до договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, зі сплати відсотків, винагороди, комісії).

Отже, суду надані два тексти укладеного сторонами кредитного договору, які містять частково різні положення щодо розміру та умов кредитування. При цьому доведено, що один із них позивач не підписувала.

Відповідно до вимог статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).

Відсутність підпису ОСОБА_5 як позичальника в кредитному договорі свідчить про недотримання сторонами письмової форми кредитного договору, а звідси - про його нікчемність, що не потребує визнання договору недійсним в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність підпису позивача як позичальника в кредитному договорі від 20.06.2008 року свідчить про недійсність викладених в ньому умов та вважає, що щодо таких умов встановлена їх нікчемність відповідно до статей 204, 215 та 1055 ЦК України.

Разом з тим, визнаючи факт укладення з відповідачем кредитного договору, який виконувався нею протягом певного періоду часу, позивач просила суд визнати цей договір недійсним з інших, ніж зазначені вище, підстав. Зокрема, позивач вказувала на порушення відповідачем положень частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визначену реальну процентну ставку за кредитом та розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту, а також вважала несправедливими умови договору щодо зміни у витратах за договором, зокрема в частині сплати винагороди за резервування ресурсів, надання фінансового інструменту та додаткового моніторингу без вказівки на те, які саме послуги надаються банком за вказані винагороди.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 261 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у даному спорі заявив про застосування позовної давності.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами дослідженої судом апеляційної інстанції цивільної справи № 648/777/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості, що в листопаді 2014 року остання звернулася до голови правління банку із заявою про відсутність у неї обов'язку за кредитним договором від 20.06.2008 року в зв'язку з тим, що її підпис в договорі підроблений та їй не належить.

17 листопада 2014 року ОСОБА_5 направила до правоохоронних органів заяву про кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 358 КК України, якою повідомила про підроблення наведеного вище кредитного договору.

Із змісту зазначених заяв вбачається, що текст кредитного договору №НЕН2GК від 20.04.2008 року ОСОБА_5 отримала від відповідача в червні 2014 року, а отримання оригіналу угоди при її укладенні вона заперечує.

Враховуючи, що ОСОБА_5 факт укладення кредитного договору із відповідачем в червні 2008року визнає, виконувала його умови і на обставини, які перешкоджали їй отримати текст договору, як при його укладенні, так і в процесі виконання зобов'язань за ним не посилається і такі судом не встановлені та зважаючи, що навіть після отримання в червні 2014 року тексту оспореного договору -з позовом звернулася до суду лише 10.04.2018 року, тобто після спливу позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у спірних правовідносинах передбаченої частиною 4 статті 267 ЦК України підстави для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, твердження заявника про те, що позовна давність-це бар'єр на шляху до реалізації права на справедливий суд і її застосування порушує принцип рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях довести свою правоту та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, апеляційний суд вважає юридично неспроможним.

Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку щодо застосування статті 261 ЦК України дійшов Верховний Суд України, виклавши його у постанові від 16 листопада 2016 року у справі за №6-2469цс16 та в інших справах.

Порушення свого цивільного права позивач, серед іншого, вбачає у неправомірно визначених банком умовах кредитування, наприклад, щодо обов'язку позичальника сплачувати винагороду за певні послуги, а також у ненаданні їй повної інформації щодо умов кредитування та про сукупну вартість кредиту.

При цьому позивач не зазначає, що про наведені обставини вона дізналася лише після отримання в червні 2014 року тексту кредитного договору від 20.06.2008року, в той час, як в її заяві йдеться про події, що відбулися при укладенні договору з кредитором, тобто в червні 2008 року, тому не знати про них, а отже-і про порушення свого права, позивач не могла.

Стверджуючи про те, що при укладенні кредитного договору банк не передав їй оригінал договору, позивач не доводила, що до 2014 року вона зверталася до кредитора з цього приводу та не була обізнана щодо умов кредитування. Єдиною перешкодою для виконання своїх обов'язків позичальника ОСОБА_5 назвала інфляційні процеси та знецінення гривні.

Посилання заявника на брак знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку кредитування, а також для оцінки умов договорів з метою їх придбання не спростовує висновків суду щодо початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах. Наведені обставини могли б бути враховані судом при вирішенні питання про поважність причин пропущення позовної давності, однак таке питання перед судом позивач не порушувала.

Що ж стосується доводів заявника щодо пред'явлення банком до виконання договору кредиту, текст якого вона не підписувала та який містить нікчемні умови щодо сплати нею комісії, то, як зазначалося вище, визнання недійсним нікчемного правочину (його частин) в судовому порядку не вимагається, тому наведені обставини мають правове значення при застосуванні наслідків нікчемного правочину, що не є предметом спору в даній справі.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова