Справа № 463/6015/18
Провадження № 2/463/523/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, надання дозволу на виготовлення додаткового паспорта, зобов'язання передати дитину батькові для поїздки за кордон-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким:

надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон з донькою - малолітньою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. строком 20 днів у період з 15.06.2019р. по 10.08.2019р. до Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Італія, Турецької Республіки без згоди та супроводу матері дитини - ОСОБА_4, в супроводі батька - ОСОБА_1 з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання;

надати йому дозвіл на виготовлення додаткового паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої ОСОБА_5 без згоди матері дитини ОСОБА_4;

зобов'язати ОСОБА_4 передати дитину для поїздки за кордон строком на 20 днів у період з 01.07.2019р. по 20.08.2019р. до Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Італія, Турецької Республіки в супроводі батька ОСОБА_1 з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р. місце проживання їхньої дитини визначено разом з матір'ю, а за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2012р. з нього стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі ј частин усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно і до досягнення повноліття. Діючи в інтересах дитини, а також враховуючи її потребу у відпочинку та оздоровленні, в тому числі за кордоном, виходячи з рівності прав та обов'язків батьків, 13.09.2018р. засобами поштового зв'язку звернувся до відповідача з заявою про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення літом 2019 року. Окрім того, звернувся до Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР з відповідною заявою про додаткове інформування відповідача щодо наявності такого листа. Також, просив відповідача надати згоду на виготовлення ним на ім'я дитини додаткового паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Однак, нотаріально посвідченої згоди відповідач не надала, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Крім того, враховуючи, що між сторонами існують напружені відносини щодо контакту та доступу до дитини, також просить зобов'язати відповідача передати дитину батькові для поїздки за кордон.

Окремою заявою також просить визначити порядок виконання рішення суду та вжити заходів для забезпечення його виконання, а саме заборонити відповідачу чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання чи невиконання рішення та зобов'язати передати усі необхідні документи, фотографії дитини тощо, а також малолітню ОСОБА_5 за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача - на виконання рішення суду та виготовлення документу на ім'я дитини. Крім того, забезпечити виконання рішення заставою у розмірі 30 000 грн., яку зобов'язати внести відповідача на депозитний рахунок суду.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.11.2018р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та пояснень. Одночасно, ухвалою суді від 09.11.2018р. звільнено позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору в розмірі 2114,4 грн. за пред'явлення даного позову.

Крім того, в процесі підготовки справи до розгляду ухвалою суду від 09.11.2018р. витребувано у Органу опіки та піклування ЛРМ ЛМР висновок щодо розв'язання даного спору. Вказаний висновок надійшов на адресу суду 16.01.2019р.

Повноважний представник відповідача надав суду особистий відзив відповідача, долучивши докази його направлення учасникам справи. Згідно відзиву, відповідач проти обґрунтованості позову заперечує. Донька сторін має дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон та вже четвертий рік проживає з нею за кордоном, а на даний час відкрито провадження у цивільній справі про продовження тривалості перебування дитини за кордоном. Крім того, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р., яке набрало законної сили, позивачу визначено графік побачень з дитиною виключно у присутності матері, внаслідок чого надання дозволу на такі тривалі побачення без присутності матері суперечитиме такому рішенню. Крім того, такий дозвіл суперечитиме інтересам дитини, оскільки остання все своє життя прожила разом з матір'ю, а батька не бачила останні два з половиною роки і як наслідок, не може такий тривалий термін перебувати без матері. Що стосується мотивів позову про необхідність оздоровлення дитини за кордоном, такі не відповідають дійсності, оскільки доходи позивача не дозволяють йому здійснити поїздку за кордон.

З грудня 2015р. і по даний час дитина разом з нею проживає на території Французької Республіки. На початку 2016р. дитина розпочала навчання у школі, де зарекомендувала себе виключно з позитивної сторони, швидко прогресує у вивченні мови, є однією з найкращих учнів школи. У дитини багато шкільних друзів, вона відвідує багато гуртків та секцій, відпочиває на кращих курортах та у парках розваг країн Європи, бере активну участь у житті української громади, зростає в атмосфері любові та взаємоповаги, яка панує у сім'ї. Дитина любить свого вітчима, який дуже піклується про неї та забезпечує її всім необхідним як рідну дитину. Крім того, дитина любить свою молодшу сестру (дитина від другого шлюбу), без якої не уявляє свого життя. Її чоловік та молодша донька мають французьке громадянство, а вона отримала статус резидента на 10 років, який автоматично поширюється на дитину. У Французькій Республіці відповідач працевлаштована, а сім'я матеріально забезпечена. Натомість, позивач категорично проти проживання дитини за межами України, внаслідок чого розцінює даний позов, як і інші, попередньо відхилені позови що стосувались дитини, як спосіб її викрасти та розлучити з матір'ю. З огляду на зазначене, виключно в інтересах дитини просить відмовити в задоволенні позову, оскільки в протилежному випадку це призведене до переривання навчання, розлучить дитину з її сім'єю та як наслідок, буде для неї непоправним стресом. Крім того, побоюється за стан здоров'я дитини, оскільки за час їхнього спільного проживання була свідком неодноразових проявів агресії позивача, від яких також страждала дитина, яка в подальшому, почала боятись батька.

Що стосується участі позивача у вихованні дитини, останній приїжджав у Французьку Республіку і йому не чинились перешкоди в спілкуванні та відпочинку з донькою. Вона в свою чергу, відмовлялась від аліментів на утримання доньки з метою збереження позивачем коштів для поїздок у Французьку Республіку. Також, позивач спілкується з дитиною за допомогою скайп-зв'язку, а вона в подальшому зобов'язується в судовому порядку привозити дитину на період канікул в Україну, де батько зможе бачитись з нею в її присутності.

Відповіді на відзив, а також письмових пояснень щодо позову позивач та представник третьої особи не подали.

Разом з тим, під час розгляду справи повноважний представник відповідача надав суду пропозицію примирення, яка містила в собі проект мирової угоди, за умовами якої відповідач зобов'язувалась за власні кошти привозити дитину до м. Львова у визначені періоди зимових та літніх шкільних канікул, на день народження дитини, Новий Рік та католицьке Різдво, а позивач матиме час у денну пору доби бачитись з дитиною та проводити з нею час. Згоди на укладення такої мирової угоди позивач не надав.

Під час підготовчого провадження ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2018р. витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону на виїзд та на в'їзд, за період з 19.12.2015 року по дату надання відповіді включно відповідачем ОСОБА_4 та малолітньою ОСОБА_5

Відповідь на дану ухвалу надійшла на адресу суду 11.02.2019р. та 15.02.2019р.

Крім того, під час підготовчого провадження ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2019р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги. Крім вищенаведеного, додатково пояснив, що з жовтня 2018р. офіційно працевлаштувався та отримує доходи. Підтвердив, що позов пред'явлено виключно в інтересах дитини і тому, просить такий задовольнити.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 146975 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Розлучення дитини з матір'ю, в тому числі короткострокове суперечить інтересам дитини і тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Представник третьої особи - ОСОБА_3, повноваження якого підтверджуються належною довіреністю від 10.09.2018р. в судовому засіданні висловився про підтримку позовних вимог, враховуючи при цьому висновок органу опіки та піклування ЛРА ЛМР про доцільність надання дозволу на виїзд малолітньої за кордон у супроводі батька без згоди та супроводу матері та задоволення позову в цілому.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

На основі таких положень закону, а також ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 712/10623/17 (постанова від 04.07.2018р.) зазначила, що за відсутності згоди одного з батьків дозвіл на виїзд дитини за кордон може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р. (а.с.92-94), яке оскаржувалось та набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Надано останній дозвіл:

на тимчасовий виїзд за межі України до Французької республіки, Республіки Польща, Федеративної республіки Німеччина, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет з малолітньою дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_1, у супроводі матері ОСОБА_4, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання;

на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини ОСОБА_5, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_1;

на отримання віз Французької республіки, Республіки Польща, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет на ім'я ОСОБА_5, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_1.

Цим же рішенням також частково задоволено позов ОСОБА_1 і зокрема, встановлено останньому графік побачень з донькою ОСОБА_5, які здійснювати в присутності матері ОСОБА_4, виключно в громадських місцях:

у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року:

- першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.;

- другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.;

- щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.;

у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року:

- першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.;

- другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.;

- щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.;

щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год.

Крім того, відповідно до попередньо винесеного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р. (а.с.95-98), яке також набрало законної сили, місце проживання малолітньої ОСОБА_5 визначено з її матір'ю - ОСОБА_4 за місцем проживання останньої.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час розгляду цивільної справи № 712/10623/17 (постанова від 04.07.2018р.) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, згідно якого положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Вище уже зазначалось, що рішенням суду яке набрало законної сили відповідачу надано дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька.

На даний час малолітня проживає на території Французької Республіки, що сторонами не оспорюється та відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби від 12.12.2018р. (а.с.150), малолітня ОСОБА_5 виїхала за межі України 20.12.2015р. та з цього часу в Україну не поверталась.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16.07.2015р., яке набуло статусу остаточного 16.10.2015р., що прийняте у справі «Мамчур проти України» вказав, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):

«136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Як вбачається з листа Посольства України у Французькій Республіці (а.с.91), у зв'язку із зверненнями позивача Консульську посадову особу Посольства було ознайомлено з умовами проживання, утримання та розвитку дітей, за наслідками чого констатовано виключно позитивні висновки. Донька сторін перебуває на території Французької Республіки на підставі рішення суду, яким надано дозвіл на виїзд за кордон терміном три роки. Проживає сім'я у двохкімнатній квартирі з усіма вигодами. В квартирі прибрано. Діти мають власну кімнату та ігровий куток в ній, що з огляду на їхній вік виглядає достатньо зручно. ОСОБА_5 добре навчається, висловлює щирий інтерес до процесу навчання та життя в середовищі. Дитина застрахована на медичному огляді та має амбулаторну картку.

Відповідач очікує на отримання статусу резидента після чого такий статус зможе отримати донька сторін. Вказане додатково підтверджується посвідкою на проживання, яка належним чином перекладена на українську мову (а.с.79).

Згідно довідки про навчання Початкової школи від 08.11.2018р. (а.с.81), яка також перекладена на українську мову, ОСОБА_5 регулярно відвідує Початковий курс 1-го року циклу - базові знання у вищезгаданому закладі.

При цьому, відповідно до програми навчання (а.с.83-84), таке розраховане до досягнення дитиною 17 років.

Відповідно до письмової характеристики від 08.10.2017р., яка надана шкільним вчителем малолітньої ОСОБА_5 (а.с.87-88), дитина навчалась в середній групі протягом всього 2015-2016 навчального року, проявивши неабияку здібність. Її мотивація та здібності дозволили дівчинці відразу ж влитись у шкільне середовище, вона швидко прогресувала у вивченні французької мови, а також легко засвоювала всі інші навчальні дисципліни.

Згідно рекомендації о. Михайла Романюка (а.с.90), настоятеля катедри Святого Володимира Великого у Парижі, відповідач з сім'єю бере активну участь у житті цієї парафіяльної спільноти. Дитина сторін завжди присутня з мамою, є доглянута, життєрадісна, добре розвинута, яка теж бере активну участь в релігійних і культурних заходах української громади в Парижі.

Крім того, цим же складом суду вже розглядалась цивільна справа між тими ж самими сторонами, яка також стосувалась питання виховання малолітньої ОСОБА_5 (справа № 463/1323/16-ц) і за наслідками розгляду цієї справи було встановлено, що малолітня ОСОБА_5 на території Французької Республіки відвідує дошкільний заклад, розвивається, відвідує культурні програми, приймає участь в діяльності української громади у Франції. Відповідач одружена та має дитину від іншого шлюбу. Проживає спільно з новим чоловіком, дитиною від цього шлюбу та малолітньою донькою сторін ОСОБА_5 Позивач відвідував доньку на території Французької Республіки та мав можливість відпочити з нею, тоді як жодного доказу про те, що перебування дитини в іншій державі порушує її інтереси суду в межах розгляду цієї справи надано не було, як і не було надано доказів про наявність у позивача перешкод у спілкуванні з дитиною.

Вирішуючи справу яка розглядається з врахуванням найвищих інтересів дитини, в тому числі щодо збереження її сімейних зв'язків з батьком, суд не може погодитись, що саме в інтересах дитини буде надання позивачу дозволу на виїзд малолітньої за кордон в супроводі батька, і найголовніше, без згоди та супроводу матері.

Зокрема, слід врахувати, що дитина досить тривалий час перебуває за межами України, а надані стороною відповідача докази та встановленні судом обставини свідчать про те, що дитина не просто прижилась у цьому середовищі, але й пов'язана з матір'ю доволі тісними стосунками, розривання яких, в тому числі короткострокове може мати лише негативні наслідки для інтересів малолітньої. Матір дитини забезпечує її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

На думку суду, враховуючи досить напружені відносини між сторонами, що було встановлено судом як в межах розгляду цієї справи, так і в межах розгляду цивільних справ 463/1323/16-ц та № 463/543/17, які перебували в провадженні цього ж складу суду, дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі батька без згоди та супроводу матері по суті призведе до зміни того середовища, в якому дитина вже прижилась і в якому вона на даний час зростає, що очевидно, суперечитиме інтересам дитини.

З іншої сторони, правовою підставою позову що розглядається по суті є виключно рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини і звертаючись до суду з даним позовом, за весь час розгляду справи, позивач по-перше, не долучив до такої жодного доказу про наявність у нього матеріальної можливості організувати дитині відпочинок за кордоном, і зокрема доказу про те, що на даний він працевлаштований, а по-друге, що найголовніше, не долучив жодного доказу про необхідність організувати такий відпочинок, який саме в інтересах дитини повинен відбуватись без згоди та супроводу матері.

Так, на даний час відповідач разом з дитиною на законних підставах перебуває в країнах Європейського Співтовариства, а її новий чоловік є громадянином держави-члена ЄС, що очевидно, не створює труднощів сім'ї відповідача забезпечити дитині відпочинок в країнах Європи. Враховуючи виключно позитивну характеристику про умови проживання відповідача та про її відношення до дитини, видається сумнівним той факт, що дитина потребує такого відпочинку саме в супроводі батька і без участі матері.

Враховуючи доволі напружені відносини між сторонами у питаннях виховання доньки, які суд споглядав не лише в межах розгляду даної справи, але й в межах розглянутих ним інших справ, надання згаданого вище дозволу без достатньо переконливих доказів доцільності відпочинку дитини у супроводі батька без згоди та супроводу матері, в подальшому може перетворитись на інструмент впливу, використання якого лише зашкодить інтересам дитини.

Більше того, не лише використання, але й існування такого інструменту впливу може призвести до негативних наслідків, адже звичний ритм життя малолітньої може бути змінений не у зв'язку з вимушеною необхідністю, а у зв'язку з використанням такого інструменту як засіб тиску у питаннях, пов'язаних з вихованням дитини, при тому що безпосередньо у цих питаннях судом взагалі не встановлено існування будь-яких перешкод, які б унеможливлювали виконання позивачем такого обов'язку, в тому числі, шляхом відвідування дитини у Французькій Республіці, де за опосередкованої чи безпосередньої участі матері, не змінюючи звичного ритму життя дитини, можливо провести з нею час, забезпечивши тим самим баланс інтересів як дитини, так і батька.

Суд не ставить під сумнів той факт, що витрати позивача на переїзд до Французької Республіки для побачення з дитиною, а також витрати на проживання можуть бути значними, однак така обставина не може слугувати виправданням для особи, яка клопоче перед судом про надання їй дозволу на виїзд дитини за кордом без згоди та супроводу матері.

Насамкінець слід врахувати, що у рішенні суду від 03.07.2015р., визначаючи для позивача графік побачень з дитиною виключно у присутності матері, суд навів відповідні мотиви про те, що саме така форма участі батька у вихованні дитини відповідатиме її інтересам.

Практично ті самі обставини встановлені судом під час ухвалення рішення від 06.02.2014р. про визначення місця проживання дитини, згідно якого суд, враховуючи дані про особу позивача, а також численні факти здійснення ним насильства в сім'ї, визначив місце проживання дитини разом з матір'ю.

Незважаючи на те, що питання участі у вихованні доньки, а також питання визначення місця її проживання в їх буквальному розумінні знаходяться поза межами справи яка розглядається, а обставини, встановлені цими рішеннями стосуються періоду до 2015р., суд не може їх не враховувати, оскільки саме такі питання є причиною існування між сторонами напружених відносин, а звертаючись до суду з даним позовом позивач не навів суду достатньо переконливих доказів про те, що обставини, якими на той час керувались суди ухвалюючи рішення від 06.02.2014р. та від 03.07.2015р. змінились настільки, що при наявності неприхованого конфлікту між сторонами надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька без згоди та супроводу матері відповідатиме інтересам дитини.

Вказане в сукупності свідчить про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька без згоди та супроводу матері суперечитиме інтересам дитини і через такі обставини, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування ЛРА ЛМР, який по суті зводиться до підтримання позовних вимог (а.с.49-51), оскільки такий висновок за своїм змістом ґрунтується виключно на принципах рівності прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, тоді як першочергове значення повинно приділятись інтересам дитини, які у випадку задоволення позову будуть порушені.

Тому, суд відмовляє в задоволенні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька без згоди та супроводу матері, і як наслідок, відмовляє в задоволенні похідних вимог про надання дозволу на виготовлення додаткового паспорту та зобов'язання відповідача передати дитину позивачу для поїздки за кордон.

Оскільки ухвалою суду від 09.11.2018р. позивача звільнено від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України такий належить віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 5, 7, 141, 150, 153, 157, 159, 160, 161 СК України, ст. 11, 16, 313 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією ООН про права дитини 1989 року, Декларацією про права дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_2) , третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. К.Левицького, 67) про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, надання дозволу на виготовлення додаткового паспорта, зобов'язання передати дитину батькові для поїздки за кордон - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.03.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.