ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/673/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О. В.

За участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - адвокат Ружицький Віталій Вікторович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ружицького Віталія Вікторовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 вересня 2019 року, постановленого під головуванням судді Мельник І. О. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 18 вересня 2019 року о 09 год. 45 хв., повний текст рішення складений 27 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від обов`язку утримувати батька, -

в с т а н о в и в :

18 грудня 2018 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про звільнення від обов`язку утримувати батька.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує , що згідно даних довідки МСЕК від 29.02.2017 року та довідки ЛКК № 959/4 від 05.09.2018 року він є інвалідом другої групи, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду і нагляду через втрату здатності себе обслуговувати. Позивач посилається, що догляд за ним здійснював брат ОСОБА_4 , який з серпня 2018 року не може здійснювати за ним нагляд, оскільки погіршився стан здоров`я брата, а саме йому також встановлена інвалідність третьої групи. Для отримання соціальної допомоги у вигляді соціального помічника позивач ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради. Однак, у відповіді УСЗН Костянтинівської міської ради від 17.09.2018 року зазначено, що через наявність у позивача доньки він не має взагалі права на отримання соціальних послуг. Позивач вказує, що у нього дійсно є донька, але з 1996 року він перестав підтримувати з родиною будь-які зв`язки. Із колишньою дружиною і донькою позивач взагалі не спілкувався, ніякої допомоги їм не надавав, батьківські обов`язки він не виконував, тому не може просити дочку про допомогу. На теперішній час він навіть не знає, де мешкає донька, вважає, що не має права вимагати від неї догляду та допомоги, так як фактично родинні зв`язки були припинені з 1996 року. ОСОБА_1 вказує, що інших близьких родичів, які б могли піклуватися про нього, та надавати допомогу, у нього немає, а тому він потребує надання соціальних послуг від працівників управління соціального захисту населення.

За вказаних обставин, позивач ОСОБА_1 просить звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від обов`язку утримувати свого батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Мартиненко В.С. від 21.03.2019 року дану цивільну справу передано на розгляд до Соснівського районного суду м. Черкаси за територіальною підсудністю.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від обов`язку утримувати батька - відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ружицький Віталій Вікторович оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги він вказує, що з даним рішенням не згоден, вважає його необґрунтованим та винесеним з порушенням норм законодавства.

Скаржник посилається, що при ухваленні рішення, суд вказав, що у такий спосіб захистити права позивача неможливо, так як обов`язок стосується відповідача, а не позивача, тому у позивача немає підстав для звернення з такими вимогами. При цьому, суд не звернув увагу, що відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України суд має право захищати права позивача будь - яким способом, який не суперечить закону і який буде ефективним. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ружицький Віталій Вікторович зазначає, що обраний ним спосіб захисту не суперечить закону, він передбачений законодавством, і саме цей спосіб було обрано за рекомендацією служби, в якій було роз`яснено, що тільки після того, як суд звільнить дочку від обов`язку утримувати батька, ОСОБА_1 може допомагати держава, як інваліду 2 групи, в особі УТСЗН, що підтверджується листом, який було досліджено в судовому засіданні. Тому із врахуванням вище вказаних підстав, скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача, яка з`явилася в судове засідання, від позивача та його представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звільнення від обов`язку утримувати батька, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не використаний правовий механізм щодо захисту свого права на утримання від повнолітньої доньки, оскільки такий позов ним не пред`являвся. Суд вказав, що позивачем не доведені обставини, які передбачені ст.204 СК України, як підстави звільнення повнолітніх дітей від обов`язку утримувати своїх непрацездатних батьків. Крім того, суд послався, що позивач просить припинити обов`язок , який виник у іншої особи відповідно до норм сімейного законодавства, тому він не може звертатися з таким позовом, вирішуючи питання за дочку щодо його утримання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 , 1961 року народження, є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується даними довідки акту огляду МСЕК № 258857.

Згідно даної довідки є висновок про умови та характер праці, де зазначено, що ОСОБА_1 може працювати без тяжкої фізичної праці (тяжкого фізичного навантаження) без тривалого ходіння ( а. с. 4).

Відповідно даних довідки ДКК № 959/4 від 05.09.2018 року ОСОБА_1 , 1961 р. н., потребує постійного стороннього догляду, здатність до самообслуговування втрачена ( а. с. 6).

Листом Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради № 01-20-9138-06 від 17.09.2018 року ОСОБА_1 відмовлено в обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома територіального центру, оскільки у нього є донька працездатного віку ( а. с. 8).

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач проживає у м. Костянтинівка Донецької області, відповідач - у м. Черкаси, а з 1996 року позивач з донькою не спілкується, хоча і потребує стороннього догляду. На даний час має наміри оформити документи для отримання соціальної допомоги.

Згідно даних копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 12.04.1995 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ( а. с. 2-3).

Із даних копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 05 від 04.02.1991 року (а. с. 5).

Під час розгляду справи районним судом у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4 , який пояснював, що позивач є його братом, який потребує сторонньої допомоги. Він допомагати брату не має змоги, оскільки сам є інвалідом, а також опікуном доньки-інваліда. Свідок ОСОБА_4 пояснив, що його брат ОСОБА_1 не спілкується зі своєю донькою дуже тривалий час, оскільки розлучився з її матір`ю, коли дитині було 4 роки. Будь-яких відносин з дочкою не підтримує, з позовом про стягнення аліментів до дочки не звертався, аліменти на її утримання ніколи сам не сплачував.

Згідно статті 51 Конституції України закріплено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України (статті 202-206).

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Відповідно до норм ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

У частині 1 статті 204 СК України зазначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них , що вказано у статті 204 СК України.

Обов`язок дітей утримувати своїх непрацездатних батьків не є безумовним.

У ст. 204 СК України передбачаються підстави звільнення дітей від цього обов`язку. Так, якщо судом буде встановлено, що мати, батько, що заявляють вимоги про надання їм утримання, ухилялися від виконання батьківських обов`язків, діти можуть бути звільнені від обов`язку надавати їм утримання. За подібних обставин суд може у виняткових випадках присудити аліменти на користь батьків, але на строк не більш, ніж три роки. До виняткових випадків можна віднести абсолютну відсутність у батьків будь-яких коштів до існування, тяжку хворобу тощо. Обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає, якщо ці права не були відновлені (ч. 2 ст. 202 СК). Встановлені ст. 204 і ч. 2 ст. 202 СК України санкції за невиконання батьками своїх обов`язків стосовно дітей указують на взаємний характер аліментних правовідносин між батьками та дітьми.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

Щодо звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків, слід зазначити наступне. Специфіка аліментного обов`язку повнолітніх дітей відносно своїх непрацездатних і нужденних батьків полягає в безпосередньому зв`язку аліментних виплат з минулою поведінкою батьків щодо дітей, адже саме батьки виховують, годують, одягають дитину, забезпечують розвиток дитини та здійснюють загальний догляд за нею. Тому несправедливим є покласти на дітей, які не одержали такого догляду від батьків, обов`язку їх утримувати. За таких обставин, статтею 204 Сімейного кодексу України передбачено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Тому лише у виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк, не більш як три роки. Слід звернути увагу на максимальний строк (три роки) присудження аліментів, в разі встановлення судом факту ухилення батьків від виконання своїх обов`язків. Цей строк обумовлений відсутністю законодавчо закріпленого обов`язку у дітей щодо довічного утримання батьків, які не виконували своїх батьківських обов`язків.

Звертаючись в суд із даним позовом, ОСОБА_1 в підтвердження своїх вимог не надав суду переконливих доказів, які слугували б підставами для звільнення його дочки від обов`язку утримувати батька, оскільки обов`язок по утриманню батьків може бути покладено лише на повнолітніх дочку, сина, тому він особисто не може звертатись з такими вимогами, вирішуючи за дочку, яка має право вирішити, враховуючи обставини справи, та відношення, які склались між ними на протязі тривалого часу не спілкування та не проявлення сімейних стосунків.

Позивачем суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження необхідності звільнення від обов`язку утримувати батька, хоча дану вимогу повинна була ставити у даній справі саме дочка позивача, яка є відповідачем. Тобто дочка має право звернутись з таким позовом про звільнення її від обов`язку утримувати батька, але для цього він повинен пред`явити вимоги про стягнення аліментів чи надання іншого утримання дочкою.

За таких обставин справи, та наданих позивачем суду доказів, суд позбавлений можливості вирішити питання про звільнення від обов`язку утримувати батька.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду та прийняття рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду, погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки за наявних доказів та пред`явлення вказаних позовних вимог саме ОСОБА_1 до дочки, а не його дочки до батька про звільнення від обов`язку утримувати батька, не дають підстав для захисту права позивача на отримання соціальної допомоги, оскільки за таких обставин відсутні підстави задовольнити позовні вимоги позивача.

Колегія суддів вважає, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов 'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ружицького Віталія Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від обов`язку утримувати батька - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О. В.