Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 200/19876/15-ц

провадження № 61-10306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач -ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкин Михайло Самуілович,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Григорченка Е. І., Кочкової Н. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та усунення від права на спадкування.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

ОСОБА_2 обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 ОСОБА_2 є рідною племінницею ОСОБА_6 08 лютого 2013 року вона звернулась до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6, та отримала відмову у отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки відсутні документи на підтвердження права власності спадкодавця на майно. 04 липня 2013 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, а саме: на спадкове майно, яке складалось з квартири АДРЕСА_2, зареєстроване у спадковому реєстрі за № 54686455. Підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину було рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року у справі № 203/3226/13-ц, оскільки цим рішенням встановлено факт, що відповідач ОСОБА_3 проживав зі спадкодавцем однією сім'єю протягом п'яти років. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року скасоване. Заява ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишена без розгляду. У зв'язку з тим, що станом на теперішній час підстави для визначення ОСОБА_3 спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 відсутні, позивач просила скасувати свідоцтво про право на спадщину.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_3 позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М. С. на ім'я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на спадкове майно: квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване у спадковому реєстрі за № 54686455, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 1170. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 та відноситься до третьої черги спадкоємців за законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини до видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, що усувало відповідача ОСОБА_3 від права на спадкування навіть за наявності рішення суду. Зважаючи на положення статті 1301 ЦК України, суд визнав, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 видано 04 липня 2013 року з порушенням вимог закону та за відсутності права ОСОБА_3 на спадкування.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що квартира АДРЕСА_1, яка є спірним спадковим майном, належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 Судом апеляційної інстанції встановлено, що в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська знаходиться інша справа № 203/1226/14-ц за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіна М. С., ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності. Предметом спору є свідоцтво про право на спадщину та квартира № АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув на наведені обставини уваги та не вирішив питання щодо залучення до участі у справі власника зазначеної квартири.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що особа розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Заявник зазначає, що жодних вимог до ОСОБА_8 не пред'являла, оскільки оскаржувала лише свідоцтво про право на спадщину, що видане ОСОБА_3 Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_8 набула у власність спірну квартиру, заявник не висувала, тому суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у позові.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача, серії НОМЕР_1, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 06 березня 2013 року № 1, а також актовим записом про народження від 01 жовтня 1927 року № 78, згідно із якими батько позивача є братом ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер, про що видано свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_2.

27 березня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М. С. відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_3

04 липня 2013 року на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року у справі № 203/3226/13-ц, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М. С. видано на ім'я ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1. Зазначене свідоцтво зареєстровано у реєстрі за № 1170.

Також цим рішенням встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, у період з 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року у справі №203/3226/13ц та встановлено такі факти і обставини.

Так, встановлено, що 08 липня 2013 року ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 1269, частини третьої статті 1270 ЦК України звернулась до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оскільки є єдиною спадкоємицею померлого, про що було достеменно відомо відповідачу ОСОБА_3

10 липня 2013 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_5, у зв'язку з чим ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2, яка є спірним спадковим майном, належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5

У провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває інша цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіна М. С., ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання договору недійсним, визнання права власності. Предметом спору є свідоцтво про право на спадщину, що оскаржується у цій справі, та квартира АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_5

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За правилами статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

За правилом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Особа відповідача за загальним правилом визначається позивачем у позовній заяві. На випадок пред'явлення позову до неналежного відповідача повноваження суду визначаються правилами статті 33 ЦПК України.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Статтею 119 ЦПК України 2004 року передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 307 ЦПК України 2004 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 і скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що на час розгляду справи спірне майно належить іншій особі, отже вирішення цього спору без залучення до участі у справі ОСОБА_5 як нового власника майна порушувало норми процесуального закону.

Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 303, 307 ЦПК України 2004 року, не мав права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд.

Виявлені недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції в цій справі дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки апеляційний суд не допустив порушень вимог законодавства, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для скасування його рішення. При цьому Верховним Судом взято до уваги, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити свої права у іншому провадженні за її позовом у справі

№ 203/1226/14-ц.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати природі правових відносин між сторонами спору. Судом враховано, що навіть позитивне вирішення позову в цьому провадженні не може призвести до настання такого правового результату, що призведе до дієвого та очевидного відновлення порушеного права позивача.

З огляду на наведене Верховним Судом також враховано, що вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є предметом розгляду у справі № 203/1226/14-ц, де вони поєднані із вимогами про витребування спірного майна із володіння ОСОБА_5, тобто є такими, що можуть забезпечити ефективний спосіб захисту та поновлення порушеного права

(у випадку задоволення позову) з врахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

В. О. Ступак