Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

місто Київ

справа № 2011/1134/12

провадження № 61-9012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Служба у справах дітей Дзержинського району Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Дзержинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Житловий кооператив «Резеда-3»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кокоші В. В., Черкасова В. В., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у подальшому уточненим, у якому просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити їй у користування кімнату, площею 17, 5 кв. м, кімнату площею 8, 9 кв. м, підсобні приміщення: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити у спільному користуванні мешканців квартири; змінити договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс») укласти з нею окремий договір найму жилого приміщення на квартиру АДРЕСА_1 та відкрити на її ім'я окремий особовий рахунок на кімнати площею 17, 5 кв. м та 8, 9 кв. м. Також просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь на відшкодування моральної шкоди 10 000, 00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 7 000, 00 грн, витрати на сплату судового збору в розмірі 326, 10 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона та її малолітня дочка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1. Крім них в зазначеній квартирі зареєстрований її рідний дядько ОСОБА_3, який з грудня 2009 року чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, не бажає змінювати договір найму жилого приміщення, не надає свою згоду на приватизацію квартири. Неправомірними діями ОСОБА_3 їй завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої складає 10 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_3 позов не визнав, у травні 2012 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_4, в подальшому уточненим, у якому просив визнати недійсною видачу паспорта ОСОБА_2 ЦВМ Дзержинського РВ ХМУМВС України в Харківській області 29 березня 2003 року; визнати незаконною реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 29 березня 2003 року; визнати незаконною реєстрацію ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 з 05 травня 2012 року; зобов'язати територіальний підрозділ Дзержинського районного відділу Головного Управління ДМС у Харківській області скасувати реєстрацію ОСОБА_2, її дочки ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2, її дочку ОСОБА_4 такими, що позбавлені права користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати КП «Жилкомсервіс» скасувати реєстрацію та зняти з реєстрації ОСОБА_2, її дочку ОСОБА_4. у квартирі АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2, її дочку ОСОБА_4 такими, що позбавлені права користування жилою площею квартири АДРЕСА_1.

Відповідач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що з 2002 року ОСОБА_2 та її батьки ОСОБА_5, ОСОБА_7, брат ОСОБА_8 у спірній квартирі не мешкають у зв'язку з переїздом до іншого житла. 29 березня 2003 року мати ОСОБА_2 незаконно отримала паспорт для неповнолітньої дочки в ЦВМ Дзержинського РВ ХМУМВС України в Харківській області та шахрайським шляхом зареєструвала її в квартирі АДРЕСА_1 без його згоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсною реєстрацію ОСОБА_2 з 29 березня 2003 року за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсною реєстрацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 05 травня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_2, її дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2. Зобов'язано територіальний підрозділ Дзержинського районного відділу Головного Управління ДМС у Харківській області, КП «Жилкомсервіс» скасувати реєстрацію ОСОБА_2, її дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні інших вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_4 зареєструвалися у спірній квартирі без згоди наймача квартири та втратили право на користування приміщеннями квартири, оскільки не мешкають в жилому приміщення понад шість місяців без поважних причин.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено за недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, керувався тим, що позовні вимоги, пред'явлені до Харківської міської ради, про зміну договору найму житлового приміщення, визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, яка є власником та наймодавцем квартири, ОСОБА_2 не заявлені. Доказів того, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зверталася до Харківської міської ради із заявою про зміну договору найму жилого приміщення та їй відмовлено наймодавцем в укладенні з нею окремого договору найму жилого приміщення, матеріали справи не містять. Оскільки договір найму жилого приміщення може бути змінено за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, а позивач ОСОБА_2 не зверталась до Харківської міської ради із заявою про укладення з нею окремого договору найму на жилу площу квартири АДРЕСА_1, не залучила до участі у справі як відповідача наймодавця житла, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_9 не звертався з вимогами про визнання ОСОБА_2 та її малолітньої дочки такими, що втратили право користування жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР, а просив суд визнати ОСОБА_2, малолітню ОСОБА_4 такими, що позбавлені права користування жилими приміщеннями у зв'язку з порушенням порядку реєстрації їх у спірній квартирі. При вирішенні спору між сторонами, суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_9, та задовольнив вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування спірними жилими приміщеннями, які не були заявлені ОСОБА_9 у зустрічному позові. Зобов'язуючи територіальний підрозділ Дзержинського районного відділу Головного Управління ДМС у Харківській області, КП «Жилкомсервіс» скасувати реєстрацію ОСОБА_2 та її дочки, суд першої інстанції не врахував, що треті особи не є сторонами у справі, а чинне законодавство не передбачає право суду покладати на них будь-які обов'язки при вирішенні спору, який виник між позивачем та відповідачем. З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що рішення суду першої інстанції не може бути визнане законним і обґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що у матеріалах справи відсутній повний текст позовної заяви ОСОБА_3, в якій він визнав факт надання згоди на реєстрацію позивача у квартирі. Зазначив, що згоди на вселення позивача він не надавав та у матеріалах справи відсутні належні докази того, що така згода була. Окрім цього посилався на те, що суди не встановили, чи проведено реєстрацію позивача у квартирі у законний спосіб та чи надала згоду на реєстрацію позивача інший мешканець квартири ОСОБА_11, яка також проживала у квартирі до дня смерті у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності. Зазначила, що про надання згоди на її реєстрацію у спірній квартирі відповідач неодноразово повідомляв суд під час судових засідань, окрім цього наявність такої згоди підтверджується позовом самого ОСОБА_3 про визнання позивача такою, що втратила право користування, який ним подано ще у 2010 році.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.

У зазначеній квартирі з 04 травня 1986 року зареєстрований ОСОБА_3, з 29 березня 2003 року зареєстрована ОСОБА_2, з 05 травня 2012 року зареєстрована малолітня ОСОБА_2 Наймачем зазначеної квартири є ОСОБА_3

У квартирі АДРЕСА_1 також проживали та були зареєстровані, окрім ОСОБА_3, його мати ОСОБА_11, сестра ОСОБА_7, чоловік сестри ОСОБА_5, їхні діти ОСОБА_12, ОСОБА_8

15 березня 2002 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_4. У квітні 2002 року ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вибули з постійного місця проживання та зареєструвалися за новим місцем проживання у квартирі АДРЕСА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 досягла шістнадцятирічного віку.

29 березня 2003 року ОСОБА_12 отримала паспорт громадянина України та зареєструвалась у квартирі АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 померла.

14 жовтня 2011 року ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 народила дочку ОСОБА_4, яка 05 травня 2012 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу. Особам похилого віку, а за висновком лікувально-профілактичного закладу також відповідним категоріям осіб з інвалідністю і хворим на їх прохання жилі приміщення надаються на нижніх поверхах або в будинках з ліфтами.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

За приписами статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Отже, право користування житлом у члена сім'ї наймача жилого приміщення виникає у зв'язку з вселенням до нього, здійсненим за згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, та зберігається за умови його постійного проживання у такому приміщенні.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому тривалий період.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі

№ 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не звертався до суду з вимогами про визнання ОСОБА_2 та її малолітньої дочки такими, що втратили право користування жилими приміщеннями квартири з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР, з врахуванням чого суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_3

Верховний Суд визнає такий висновок апеляційного суду необґрунтованим, з огляду на таке.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3, зокрема, навів, серед інших підстав позову, посилання на ту обставину, що позивач у спірній квартирі не мешкає з 2002 року, тобто з того часу, коли її батьки виїхали у власну квартиру, зазначивши, що її особистих речей у спірній квартирі немає.

Вирішуючи спір по суті пред'явлених вимог у згаданій частині, суд першої інстанції, встановивши відповідно до показань свідків, що позивач та її дитина у квартирі не проживають тривалий час, при цьому нею не доведено поважності обставин, через які вона була відсутня за місцем реєстрації, на підставі статті 71 ЖК Української РСР дійшов обґрунтованого висновку про визнання позивача та її дочки такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На переконання Верховного Суду, такі дії суду першої інстанції відповідають вимогам закону, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем за зустрічним позовом певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом суду необхідно керуватися під час вирішення спору.

Верховним Судом також враховано, що у законодавстві передбачено та визначено такий спосіб захисту прав наймача приміщення, як визнання особи (наймача житлового приміщення, члена його сім'ї, у тому числі колишнього) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже вимога, сформульована відповідачем, підлягає тлумаченню з врахуванням вимог законодавства та підлягає вирішенню із застосуванням тієї правової конструкції, яка викладена у відповідних положеннях матеріального закону, зокрема у статті 71 ЖК Української РСР.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено тривале непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, однак не було встановлено, що таке непроживання пов'язане із добровільним обранням іншого постійного місця проживання, з огляду на що відсутні підстави для застосування положень статті 107 ЖК Української РСР.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції у зазначеній частині висновків, не врахував наведених положень законодавства, у зв'язку із чим скасував судове рішення, яке в цій частині вирішення вимог відповідає закону.

Відповідно рішення суду апеляційної інстанції у наведеній частині його висновків підлягає скасуванню з одночасним залишенням в силі рішення суду першої інстанції у частині цих висновків.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_3 згоди на реєстрацію ОСОБА_2 за адресою квартири АДРЕСА_1 зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Встановивши, що ОСОБА_3 свого часу надав згоду на реєстрацію позивача за адресою спірної квартири, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання реєстрації недійсною.

Посилання заявника на те, що суд не встановив, чи отримано згоду під час реєстрації позивача у 2002 році іншого мешканця квартири ОСОБА_11, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки з огляду на положення статей 10, 60 ЦПК України 2004 року саме ОСОБА_13 мав би довести зазначену обставину. ОСОБА_13 у зустрічній позовній заяві не посилався на те, що ОСОБА_11 не надавала згоди на реєстрацію ОСОБА_2 у спірній квартирі, отже суди зазначене питання обґрунтовано не досліджували.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову сторонами не оскаржувалось, з огляду на що у наведеній частині не переглядалось.

Верховний Суд також врахував, що касаційна скарга ОСОБА_13 не містить доводів щодо незаконності рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у зобов'язанні територіального підрозділу Дзержинського районного відділу Головного Управління ДМС у Харківській області, КП «Жилкомсервіс» скасувати реєстрацію позивача та її дочки, з огляду на що у наведеній частині рішення не переглядалось.

Таким чином, Верховним Судом встановлено, що висновок суду апеляційної інстанції, перевірений в межах касаційного перегляду, у визначеній частині висновків відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року у частині висновків про скасування рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_3, скасувати.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2016 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_3, залишити в силі.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року в іншій частині висновків залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак