Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2019 Справа №607/21443/18

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкової М. С.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02.08.2013 у справі №607/10248/13-ц, був задоволений її позов до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору підряду та стягнення коштів. Стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 201768 грн. коштів та 1620 грн. судового збору. ФОП ОСОБА_3, із дня набрання рішенням суду законної сили, зберігає стягнуті за вказаним рішенням суду вказані кошти без достатньої правової підстави. Тому з відповідача підлягає стягненню за період прострочки з 12.08.2013 по 19.10.2018 індекс інфляції в розмірі 360 077,64 грн. та трьох процентів річних в розмірі 31 426,06 грн.

У звязку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 391 503,70 грн.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, та просив позов задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на позов в якому позов не визнав та зазначив, що на даний час стягнення проводиться в примусовому порядку, Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби, а тому позивач не може посилатись на ч.2 ст.625 ЦК України вимагаючи сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції з моменту набрання рішення суду законної сили, а саме з 12.08.2013, оскільки згідно примусового виконання рішення суду 23 січня 2015 року позивачу перераховано кошти в сумі 44 262,74грн. Незаконною є вимога позивача про сплату 3% річних від простроченої суми, оскільки судом уже було стягнуто 14% річних за користування чужими коштами. У своїй позовній заяві позивач зазначає заборгованість відповідача, яка є неправдивою та не відповідає дійсності, оскільки залишок по зведеному виконавчому провадженні №55227300 станом на 23.01.2015 становив 157 505,26грн., а також позивач проводить незрозумілий і за невідомою формулою розрахунок відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції. Таким чином, можна прийти до висновку, що даний розрахунок заборгованості є незаконним і таким, що не відповідає дійсності. Також відповідач просить застосувати строк позовної давності до даних вимог.

Позивач подав відповідь на відзив у якому зазначив, що відповідач - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому слід врахувати, що положення статей 625 та 1212 ЦК України в даному випадку можуть застосовуватися як разом так і кожна окремо. Щодо посилань відповідача на сплив позовної давності то вони також не заслуговують на увагу, оскільки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення проводиться «за весь час прострочення», крім зазначеного, дане порушення її прав є триваючим.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02.08.2013 у справі №607/10248/13-ц, був задоволений позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору підряду та стягнення коштів. Розірвано договір підряду та стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 201 768 грн. коштів та 1620 грн. судового збору.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 не являється фізичною особою підприємцем.

Згідно відповіді №58293 від 10.12.2018, Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби, на виконанні перебуває зведене виконавче провадження АСВП 55227300 з примусового виконання виконавчого листа № 607/10248/13-ц від 05.11.2013 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 коштів 201768,00 грн., станом на 10.12.2018 заборгованість по даному ЗВП становить 157 505,26 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією ОСОБА_4 Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов'язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

Таких правових висновків дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідач має невиконане грошове зобов'язання перед позивачем у розмірі 157 505,26 грн., що не заперечується сторонами по справі.

Суд, врахувавши те, що станом на час розгляду справи в суді не виконано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.08.2013 в справі №607/102487/13-ц, яке набрало законної сили, і сума заборгованості становить 157 505,26 грн., суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 19.10.2015 по 19.10.2018, який становить 14 188,84 грн.

Також підлягає, з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, стягненню з відповідача в користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення за період з 19.10.2015 по 19.10.2018, який становить 64 414,71 грн.

Таким чином з відповідача в користь позивача підлягає стягненню кошти в розмірі 78 603,55 грн.

Щодо стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 12.08.2013 по 19.10.2015, суд вважає, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності заявлена у судовому засіданні підлягає до задоволення, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 19.10.2018, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що слід відмовити у цій частині в задоволені позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності по вимогам про стягнення за період з 12.08.2013 по 19.10.2015.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вказаної норми, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 786,03 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1, кошти в розмірі 78 603,55 грн. (сімдесят вісім тисяч шістсот три гривні 55 копійки), сплачений судовий збір в розмірі 786,03 грн. (сімсот вісімдесят шість гривень 03 копійки).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повний текст рішення суду складено 25 березня 2019 року.

Головуючий суддяОСОБА_5