ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8454/19 Справа № 203/7870/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів та за зустрічним позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , третя особа - Національний банк України, про встановлення нікчемності договору про поточний депозитний вклад та заповідальне розпорядження,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк"), обгрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на домоволодіння і грошові кошти згідно з договором про поточний депозитний вклад № НОМЕР_1 . У передбачений законом термін позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини до П`ятої ДДНК, проте нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину лише на частину спадщини, а саме: на домоволодіння по АДРЕСА_2 . Позивач зазначала, що її мати 02 квітня 1993 року уклала договір про поточний депозитний вклад № НОМЕР_1 , за умовами якого в той же день внесла на депозит 50.000 карбованців, ще 40.000 карбованців внесла 27 липня 1993 року та до зазначеного договору було укладено заповідальне розпорядження на її (позивачки) ім`я, за яким мати заповідала їй 100% вкладу. Крім того, позивач вказала, що на момент конвертації вкладів 02 вересня 1996 року на належному матері рахунку мало б бути 28 грн. 73 коп., які її мати не витребовувала, рахунок не закривала, будь-які зміни до договору не вносились та його пролонгація відбувалась автоматично. Позивач неодноразово зверталась до банку з вимогою повідомити її про грошові кошти на успадкованому нею рахунку, але отримала відповіді, з яких неможливо було встановити правовідносини, які склалися між банком та покійною матір`ю, ці відповіді містять неправдиві відомості про закриття рахунку 31 січня 2013 року, що було фізично неможливим, оскільки більше ніж півроку до своєї смерті мати не мала змоги самостійно пересуватись і закрити рахунок.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що нотаріус неналежним чином виконувала свої функції, що виразилося в ненаданні свідоцтва про право власності на вклад в порядку спадкування, Банк також грубим чином порушив її права, як спадкоємиці вкладника, а тому ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірною бездіяльність державного нотаріуса П`ятої ДДНК в частині неналежного виконання нотаріальних дій при оформленні частки спадщини, а також стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") на її користь кошти в розмірі 5141567 грн. 55 коп., поклавши на відповідача всі понесені нею судові витрати.

У серпні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договору про поточний депозитний вклад та заповідальне розпорядження, обгрунтовуючи його тим, що особою, яка зазначена в договорі та від імені якої його укладено, вказано голову правління банку ОСОБА_4 , в той час коли при детальному аналізі наданого договору встановлено, що підпис на договорі від імені ОСОБА_4 відмінний від справжнього підпису вказаної особи. Крім того, на копії договору, яка міститься в матеріалах справи, відсутня печатка банківської установи. Банк вказував, що форма договору № складена без додержання вимог ЦК України та нормативних актів Національного банку України та відсутні визначені останніми документи, що підтверджують внесення грошової суми.

Враховуючи вищезазначене Банк просив суд встановити нікчемність договору про поточний депозитний вклад № НОМЕР_1 , укладеного 02 квітня 1993 року між Банком та ОСОБА_3 , а також нікчемність заповідального розпорядження від 02 квітня 1993 року ОСОБА_3 за вказаним договором.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" залишені без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5141567 грн. 55 коп., справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в іншій частині - залишено без змін.

Таким чином, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні первинного позову про визнання неправомірною бездіяльність державного нотаріусу, а також в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, відповідно до постанови Верховного Суду від 24 липня 2019 року, колегією суддів не переглядається.

АТ КБ "ПриватБанк" відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп. - залишити без змін.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп.- залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") було укладено договір про поточний депозитний вклад № НОМЕР_1 від 02 квітня 1993 року.

Пунктом 1 вказаного договору було передбачено внесення вкладником готівкою в касу банку або шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 50.000 крб. на строк 4 роки з моменту укладення договору, з щомісячним нарахуванням дивідендів за річною ставкою 110%.

Також п.1 договору сторонами було погоджено, що якщо за закінченням строку дії договору жодна із сторін не забажає його розірвати, договір вважається продовженим на рік на тих саме умовах. Подальша пролонгація договору проводиться щорічно в тому ж порядку.

Пунктом 2 договору було передбачено право вкладника збільшувати розмір коштів на рахунку шляхом безпосереднього внесення грошових сум в касу банку або шляхом перерахування на рахунок банку.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 24 травня 2007 року державним нотаріусом П`ятої ДДНК за реєстровим №4-456, за яким на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов`язки, та все, що буде належати їй на день смерті, заповіла онуці ОСОБА_5

ОСОБА_5 прийняла спадщину, звернувшись за місцем відкриття спадщини до П`ятої ДДНК з заявою від 31 травня 2013 року про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

В подальшому за заявою ОСОБА_5 від 11.03.2014 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, останній в цей же день нотаріусом було видано відповідне свідоцтво на 3/4 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 , право власності на 2/3 частки якого належало померлому спадкодавцю ОСОБА_3

11 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до П`ятої ДДНК з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 , яка складається з 2/3 часток домоволодіння по АДРЕСА_2 , як спадкоємець за законом першої черги, що в силу ст.1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині та фактично прийнявши її будучи прописаною та проживаючи разом із спадкодавцем за однією адресою на день його смерті.

Також, у вказаній заяві ОСОБА_1 просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку вищевказаної квартири.

З наданого копії паспорту та пенсійного посвідчення підтверджується, що ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства 2 групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матір`ю ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 , а тому в силу ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину та в силу ч.1 ст.1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на спадкування половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

Також, з копії спадкової справи вбачається, що 11 квітня 2014 року нотаріусом Зважий Т.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп., суд першої інстанції виходив з того, що даний позов є передчасним, оскільки він пред`явлений не до всіх належних відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , з наступних підстав.

Суд першої інстанції в своєму рішенні посилався на те, що ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса у передбачений законом строк саме із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на депозитний вклад за заповідальним розпорядженням, що виключало підстави для видачі нотаріусом відповідного свідоцтва про право на спадщину або прийняття інших рішень щодо вказаної частини спадщини, та виходив з відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з банку коштів за договором про депозитний вклад.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІ групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матір`ю ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 , а тому у силу ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину, та у силу ч. 1 ст. 1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на спадкування відповідної частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що, хоча ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, проте вимог про визнання права власності у порядку спадкування нею не заявлялось.

Також, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не єдиний спадкоємець померлої ОСОБА_3 .

За життя остання склала заповіт, посвідчений 24.05.2007 року державним нотаріусом П`ятої ДДНК за реєстровим №4-456, за яким на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов`язки, та все, що буде належати їй на день смерті, заповіла онуці ОСОБА_5 .

У встановлені ст.ст.1268-1270 ЦК України строки та порядок ОСОБА_5 прийняла спадщину, звернувшись за місцем відкриття спадщини до П`ятої ДДНК з заявою від 31.05.2013 року про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

В подальшому за заявою ОСОБА_5 від 11.03.2014 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, останній в цей же день нотаріусом було видано відповідне свідоцтво на ѕ частки домоволодіння по АДРЕСА_2 , право власності на 2/3 частки якого належало померлому спадкодавцю ОСОБА_3 .

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 також має намір звертатись до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" щодо виплати належної їй частки за вкладом та відсотками.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність звернення ОСОБА_1 з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з Банку на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп., оскільки вказані вище обставини фактично свідчать про наявність спору між спадкоємцями щодо розміру часток у спадщині, на які вони мають право.

Крім цього, суд першої інстанції вірно врахував, виходячи із характеру спірних правовідносин та предмету заявлених позовних вимог, що відповідачем за первісним позовом у справі також повинен був бути залучений інший спадкоємець після померлої ОСОБА_3 , якою в даному випадку є онука останньої - ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, яка в разі спадкування за законом також мала право на спадкування за правом представлення відповідно до ст.1266 ЦК України. Однак, всупереч зазначеному, як вбачається з первісного позову, ОСОБА_2 залучена до справи в якості третьої особи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні її позову в частині стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп., яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду у вказаній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн. 55 коп. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова