Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 629/1170/17

провадження № 61-11215св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Наірі»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 листопада 2017 року у складі судді Дегтярчук М. О. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Наірі» (далі - ТОВ «Агрофірма «Наірі», Товариство) про визнання неправомірності дій відповідача та чинності норми договору, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 8,9525 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області. 01 лютого 2007 року між нею та Дочірнім підприємством «Наірі» Приватного малого підприємства «Апер» (далі - ДП «Наірі»), правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма «Наірі», було укладено договір оренди землі (далі - Договір), за яким вона передала у платне користування відповідачу належну їй земельну ділянку строком на 25 років (пункт 7 Договору). За взаємною згодою сторін на початку 2013 року пункт 7 Договору було доповнено пунктом 7.1 наступного змісту: «При проходженні 6 років, тобто починаючи з 01 січня 2013 року орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку. В цьому випадку орендодавець повинен не пізніше ніж за один рік повідомити письмово орендаря про намір розірвання договору. Дане доповнення є невід'ємною частиною договору та має для сторін однакову юридичну силу». 12 січня 2017 року вона надіслала відповідачу письмове повідомлення про намір розірвати Договір, однак отримала відмову, мотивовану тим, що згідно з пунктом 37 Договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати дії ТОВ «Агрофірма «Наірі» щодо невизнання умов вищевказаного пункту 7.1 Договору неправомірними та визнати чинною норму Договору, визначену цим пунктом.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено існування правочину в частині доповнення до Договору від 01 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Наірі». Вказана додаткова угода відсутня в архіві Товариства та не зареєстрована у встановленому законом порядку.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року, а справу направити на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та дійшли помилкового висновку про необхідність державної реєстрації доповнення до Договору, яке сторонами було укладено в січні 2013 року.

У квітні 2018 року ТОВ «Агрофірма «Наірі» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. Доповнення до Договору є вчиненими з моменту їх державної реєстрації. Крім цього, державним реєстратором було відмовлено позивачу у реєстрації вказаного доповнення у зв'язку з відсутністю у ньому відомостей щодо орендодавця та земельної ділянки, а також - неможливості встановити приналежність додаткової угоди до Договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

10 квітня 2018 року справа № 629/1170/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 8,9525 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1.

01 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ДП «Наірі», правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма «Наірі», було укладено Договір, за яким позивач передала відповідачу в оренду належну їй на праві власності вищевказану земельну ділянку.

Пунктом 7 Договору передбачено, що він укладений на 25 років.

За змістом статей 18, 20 Закону № 161-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться в порядку, встановленому законом.

27 серпня 2007 року вказаний Договір зареєстровано Лозівським районним відділом Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 51.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 вказувала на наявність доповнення до Договору, згідно з якими пункт 7 «Строки дії договору» доповнено пунктом 7.1 наступного змісту: «При проходженні 6 років, тобто починаючи з 01 січня 2013 року орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку. В цьому випадку орендодавець повинен не пізніше ніж за один рік повідомити письмово орендаря про намір розірвання договору. Дане доповнення є невід'ємною частиною договору та має для сторін однакову юридичну силу».

12 січня 2017 року ОСОБА_4 надіслала Товариству письмове повідомлення про намір розірвати Договір, однак отримала відмову, мотивовану тим, що згідно з пунктом 37 Договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (частини перша, третя статті 653 ЦК України).

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень(далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивачем не доведено приналежність додаткової угоди (доповнення) до Договору від 01 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Наірі», і що вказане доповнення не зареєстроване у встановленому законом порядку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкового висновку про необхідність державної реєстрації доповнення до Договору, яке сторонами було укладено в січні 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки враховуючи, що договір оренди землі підлягає обов'язковій державній реєстрації, то для офіційного підтвердження факту внесення доповнень (укладення додаткової угоди) до основного договору такі доповнення також підлягають державній реєстрації.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов