Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 320/9665/18

провадження № 61-16727 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.та додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 06 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні, інфляційних втрат, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 11 листопада 2003 року по 21 серпня 2018 року він працював у АТ КБ «ПриватБанк». Остання його посада - провідний юрисконсульт відділу правового забезпечення філії «Запорізьке регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк»».

За період з 02 лютого 2011 року до 06 серпня 2018 року він 514 разів направлявся відповідачем в одноденні службові відрядження для участі у судових засіданнях у судах Запорізької області з метою представництва інтересів банку. Проте у порушення положень статті 121 КЗпП України банк не виплатив йому грошову компенсацію за 509 днів перебування у відрядженнях, чим порушив його трудові права.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь добові витрати, не сплачені за період з 02 лютого 2011 року до 06 серпня 2018 року, у розмірі 45 510 грн, інфляційні втрати за період з 01 березня 2011 року по 31 березня 2019 року у розмірі 31 891 грн 69 коп., а також компенсацію за затримку виплати добових витрат за період з 22 серпня 2018 року по 01 травня 2019 року у розмірі 108 476 грн 19 коп., а всього 185 877 грн 88 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року у складі судді Редько О. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 добові витрати, не сплачені за період з 02 лютого 2011 року по 06 серпня 2018 року, у розмірі 45 510 грн, інфляційні втрати за період з 01 березня 2011 року по 31 березня 2019 року у розмірі 31 891 грн 69 коп., а також компенсацію за затримку виплати добових витрат за період з 22 серпня 2018 року по 01 травня 2019 року у розмірі 108 476 грн 19 коп., а всього 185 877 грн 88 коп. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 858 грн 78 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до положень статті 121 КЗпП України позивач мав право на отримання добових за весь час перебування у відрядженнях, незалежно від їх тривалості. Накази банку від 07 квітня 2005 року № 93-КТ, від 25 квітня 2008 року № СП-2008-483; від 08 квітня 2011 року № СП-2011-365; від 14 жовтня 2011 року № СП-2011-6841507 про порядок компенсації витрат працівників на службові поїздки суперечать положенням статей 12, 22 Закону України «Про оплату праці», якими заборонено суб`єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У зв`язку із затримкою виплати добових позивач має право на компенсацію інфляційних втрат, а також на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 197 грн 51 коп. судового збору, а на користь держави - 1 858 грн 78 коп. судового збору.

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 06 вересня 2019 року заяву АТ КБ«ПриватБанк» про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 590 грн 66 коп. компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час виникнення спірних правовідносин АТ КБ «ПриватБанк» не було установою, що повністю або частково утримувалася (фінансувалася) за рахунок бюджетних коштів, унаслідок чого положення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362), до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

З 01 листопада 2011 року по день звільнення позивач перебував не у службових відрядженнях, а у службових поїздках. Накази відповідачем про направлення співробітника, ОСОБА_1 , в одноденні службові відрядження відповідно до Положенням про службові відрядження в АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого наказом банку від 08квітня 2011 року № СП-2011-365, не видавалися, звіти про відрядження працівником у бухгалтерію не здавалися. Таким чином, докази перебування позивача в одноденних службових відрядженнях з листопада 2011 року і по день звільнення відсутні. Пересування ОСОБА_1 у межах доби в іншу місцевість на підставі маршрутного листа для виконання своїх посадових обов`язків, а саме здійснення представництва інтересів банку у судових засіданнях не є службовим відрядженням у розумінні положень КЗпП України, а є службовими поїздками.

Накази банку від 07 квітня 2005 року № 93-КТ, від 25 квітня 2008 року № СП-2008-483; від 08 квітня 2011 року № СП-2011-365; від 14 жовтня 2011 року № СП-2011-6841507, видані уповноваженою особою АТ КБ «ПриватБанк», не звужують права і соціальні гарантії працівників банку. Наявність ознак відрядження в одноденних поїздках не є підставою для висновку про те, що під час перебування працівника в одноденній поїздці він має право на виплату добових. Таким чином, вищевказані обставини справи свідчать про відсутність заборгованості банку по заробітній платі перед позивачем, а тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, тому з останнього підлягають стягненню судові витрати, сплачені відповідачем у суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані постанову та додаткову постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 320/9665/18 з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року заяву судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Воробйової І. А. про самовідвід задоволено. Відведено суддю Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Воробйову І. А. за її заявою від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні, інфляційних втрат, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

У жовтні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві - Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що трудове законодавство не містить поняття службова поїздка, не визначає правовий статус службових поїздок, а тому направлення працівника до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи можливе з додержанням мінімальних державних гарантій. ОСОБА_1 мав право на отримання добових за весь час перебування у відрядженнях, незалежно від їх тривалості.

Апеляційним судом помилково стягнуто з позивача на користь відповідача судовий збір, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому ОСОБА_1 звільнений від його сплати.

Доводи особи, яка подала відзив

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Докази перебування ОСОБА_1 в одноденних службових відрядженнях у спірний період відсутні, а пересування останнього у межах доби в іншу місцевість на підставі маршрутного листа для виконання своїх посадових обов`язків не є службовим відрядженням.

Крім того, порушено клопотання про закриття касаційного провадження, як помилково відкритого у малозначній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 11 листопада 2003 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ КБ «ПриватБанк», працював на посаді юрисконсульта, з 03 вересня 2012 року - провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Запорізького районного управління ПАТ КБ «ПриватБанк».

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 21 серпня 2018 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с. 157, т. 4).

Відповідно до Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», чинного станом на 2011-2016 роки, банк був юридичною особою - суб`єктом господарювання приватної форми власності. Статутом не передбачено повне або часткове утримання (фінансування) банку за рахунок бюджетних коштів.

Також судом установлено, що наказами АТ КБ «ПриватБанк» від 07 квітня 2005 року № 93-КТ, від 25 квітня 2008 року № СП-2008-483; від 08 квітня 2011 року № СП-2011-365 визначено, що добові за перебування в одноденних відрядженнях не нараховуються (а.с. 127-133, т. 4).

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 14 жовтня 2011 року № СП-2011-6841507 заборонені з 01 листопада 2011 року відрядження у межах одного регіонального підрозділу (однієї області) та визначено, що переміщення працівників до інших населених пунктів для виконання своїх трудових обов`язків в межах одного регіонального підрозділу вважається службовими поїздками, а не відрядженнями. Проїзд працівника до віддаленого робочого місця буде компенсуватися на підставі маршрутного листа (а.с. 12-17, т. 1).

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 08 квітня 2011 року № СП-2011-365 затверджено Положення «Про службові відрядження у ПриватБанку». Відповідно до цього Положення службовим відрядженням вважається поїздка співробітника банку за розпорядженням керівника на певний строк в інший населений пункт для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Зазначеним положенням визначено коло осіб, які мають право підписувати розпорядження про службові відрядження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині першій статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Тлумачення наведених норм КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що витрати на відрядження носять компенсаційний характер, вони не належать до фонду оплати праці, обмеження, встановлені статтею 22 Закону України «Про оплату праці» до них не застосовуються, положення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон поширюються на органи державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 1 Положення «Про службові відрядження у ПриватБанку» направлення співробітника банку у відрядження здійснюється оформленням наказу (розпорядження) уповноваженої особи із зазначенням пункту призначення, назви установи, куди відряджається працівник, строк і мета відрядження. В розпорядженні зазначається сума кредитного ліміту, який встановлюється на корпоративну картку співробітника. Строк відрядження визначається керівником. При наданні звіту про відрядження розмір добових визначається по розпорядженню і первинним документам.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин АТ КБ «ПриватБанк» не було установою, яка повністю або частково утримувалася (фінансувалася) за рахунок бюджетних коштів, а тому положення вищевказаної Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон не застосовуються до спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що з 01 листопада 2011 року по день звільнення позивач перебував не у службових відрядженнях, а у службових поїздках. Накази відповідачем про направлення ОСОБА_1 в одноденні службові відрядження відповідно до Положенням про службові відрядження в АТ КБ «ПриватБанк» не приймалися, звіти про відрядження позивачем у бухгалтерію не здавалися.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів перебування в одноденних службових відрядженнях з листопада 2011 року і по день звільнення. Не є службовим відрядженням у розумінні положень КЗпП України пересування ОСОБА_1 у межах доби в іншу місцевість на підставі маршрутного листа для виконання своїх посадових обов`язків - здійснення представництва інтересів банку у судових засіданнях, а є службовими поїздками.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов вірного висновку про те, що накази банку від 07 квітня 2005 року № 93-КТ, від 25 квітня 2008 року № СП-2008-483; від 08 квітня 2011 року № СП-2011-365; від 14 жовтня 2011 року № СП-2011-6841507 видані уповноваженою особою АТ КБ «ПриватБанк», права і соціальні гарантії працівників банку не звужують, що спростовую доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Наявність ознак відрядження в одноденних поїздках позивача не свідчать про те, що під час перебування останнього в одноденній поїздці він має право на виплату добових, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлені обставини справи свідчать про відсутність заборгованості банку по заробітній платі перед позивачем, унаслідок чого правові підстави для стягнення інфляційних втрат і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також відсутні.

У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження слід відмовити, оскільки під час відкриття касаційного провадження у справі Верховний Суд не встановив наявність підстав для віднесення справи до категорії малозначних, суд не визнав цей спір справою незначної складності.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України (виключна правова проблема, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики) слід відмовити, так як підстави для цього відсутні, судова практика є незмінною, як і наведені вище висновки Верховного Суду.

Щодо судових витрат

Оскаржувані постанова та додаткова постанова апеляційного суду у частини вирішення питання про розподіл судових витрат вимогам закону частково не відповідають.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з вимогою про стягненнядобових витрат за час перебування у відрядженні, які є складовою заробітної плати.

Апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_1 судові витрати за вимогу про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні на користь держави у розмірі 455 грн 10 коп., які останнім не були сплачені у суді першої інстанції, на користь АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 682 грн 65 коп., не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог законодавства дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат за вимогу про стягненнядобових витрат за час перебування у відрядженні на користь держави у розмірі 455 грн 10 коп., на користь АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 682 грн 65 коп., унаслідок чого судові рішення апеляційного суду у цій частині підлягають скасуванню.

Проте апеляційним судом вірно стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у частині вимог про стягнення інфляційних втрат і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на користь держави у розмірі 1 403 грн 68 коп. та на користь АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 2 105 грн 52 коп., оскільки правильність цього висновку суду підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301 гс 18, про те, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з цим за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 682 (шістсот вісімдесят дві) грн 65 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого товариством за подання апеляційної скарги у частині вимоги про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні (а. с. 1, т. 5; а.с. 25, т. 5).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотанняакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року та додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 06 вересня 2019 року у частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат за вимогу про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні на користь держави у розмірі 455 (чотириста п`ятдесят п`ять) грн 10 коп., на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» у розмірі 682 (шістсот вісімдесят дві) грн 65 коп. скасувати.

Стягнути за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 682 (шістсот вісімдесят дві) грн 65 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого товариством за подання апеляційної скарги у частині вимоги про стягненнядобових витрат за час перебування у відрядженні.

В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець