Провадження № 2-з/761/185/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва Макаренко І.О. розглянувши заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про забезпечення позову до подачі позову,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду з вищевказаною заявою посилаючись на те, що їй на праві власності належать квартира загальною площею 100,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на квартира загальною площею 164,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

12 березня 2019 року, з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що 22 січня 2019 року право власності на квартиру загальною площею 100,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на квартиру загальною площею 164,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 було припинено на підставі договорів купівлі-продажу від 22 січня 2019 року, посвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_5 Право власності на квартиру загальною площею 100,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3, а право власності на квартиру загальною площею 164,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2.

Договори купівлі-продажу нерухомого майна були підписані ОСОБА_4 від імені заявника у справі, на підставі довіреності, яка була видана останньою за час дружніх стосунків з ОСОБА_6, який і вмовив заявника на підписання такої довіреності. Додатково зазначає, що довіреність була видана до набуття заявником права власності на вищевказані квартири.

Зазначені обставини свідчать про те, що нерухоме майно вибуло з власності заявника поза її волею, під час її перебування за межами України.

Діяння ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були спільними, умисними та мали корисливий мотив спрямований на заволодіння нерухомим майном шляхом обману та зловживанням довірою, на підставі чого заявник звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів, та на підставі якої було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо відкриття кримінального провадження №0000099 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, що передбачено ст. 190 КК України.

Заявник має намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 22 січня 2019 року та скасування реєстраційних дій.

На підставі викладеного в заяві та враховуючи, та враховуючи, що відчуження нерухомого майна утруднить виконання можливого рішення суду, ОСОБА_1 просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_7 або її уповноваженим представникам вчиняти реєстраційні дії, а саме звертатися до акредитованих суб'єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо здійснення будь-яких реєстраційних дій (державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав та їх обтяжень крім надання інформації з Державного реєстру прав) щодо квартири загальною площею 164,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

заборони ОСОБА_3 або її уповноваженим представникам вчиняти реєстраційні дії, а саме звертатися до акредитованих суб'єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо здійснення будь-яких реєстраційних дій (державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав та їх обтяжень крім надання інформації з Державного реєстру прав) щодо квартири загальною площею 100,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

заборонити всім без виключення суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб'єктам, державним та приватним нотаріусам, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, органів місцевого самоврядування, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше), окрім запису про накладення арешту, стосовно квартири загальною площею 164,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000), та квартири загальною площею 100,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000).

Дослідивши заяву про забезпечення позову до подачі позову, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обгрунтовуючи доцільність вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчинення певних дій заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заінтересованими особами вчиняються будь-які дії спрямовані на відчуження нерухомого майна, а невжиття таких заходів забезпечення позову утруднить в майбутньому можливе рішення суду.

З урахуванням викладено, співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, що будуть заявлені та змісту викладених обставин, доходжу висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154, 259, 260 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про забезпечення позову до подачі позову відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя