КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/824/4914/19 Головуючий у 1 інстанції - Тандир О.В.
Унікальний №370/2539/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщинми та визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області і просила ухвалити рішення, яким встановити факт її родинних відносин з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, оскільки згідно свідоцтва про народження позивачки, прізвище батька записано як «ОСОБА_3», а у свідоцтві про смерть - «ОСОБА_3». За таких розбіжностей позивачка зазначила, що вимушена звернутись до суду щодо встановлення факту родинних відносин між позивачкою та померлим ОСОБА_3, а саме, що вона є його донькою.

Також, позивачка просила суд встановити факт її постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3, починаючи з 2000 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з метою підтвердження того, що, в силу ст.ст.1268, 1270 ЦК України, позивачці немає необхідності звертатись до нотаріуса про прийняття спадщини.

Крім того, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зокрема:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1;

- на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Андріївський» Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області розміром 2,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 виданого 25.10.1997 року померлому ОСОБА_3 на підставі рішення Макарівської райдержадміністрації Київської області від 18.02.1997 року за №64 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №000648 від 30.12.1997 року;

- право на завершення процесу набуття права власності та отримання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,2271 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого по АДРЕСА_1, яка, згідно рішення Андріївської сільської ради від 05.04.1996 року, передана у власність ОСОБА_3, кадастровий номер НОМЕР_4;

- право на завершення процесу набуття права власності та отримання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,3487 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, по АДРЕСА_1, яка, згідно рішення Андріївської сільської ради від 05.04.1996 року, передана у власність ОСОБА_3, кадастровий номер НОМЕР_3.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року у позові відмовлено /а.с.49-51/.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції послався на те, що в частині вимог про встановлення факту постійного проживання позивачки із спадкодавцем, позивачка обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки, на думку суду, їй необхідно було звертатись із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки вона своєчасно не звернулась до нотаріуса з такою вимогою.

Щодо відмови у позові в частині вимог про встановлення факту родинних відносин, суд керувався тим, що у позивачки відсутня така необхідність у встановленні факту родинних відносин з ОСОБА_3.

В частині вимог про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно за позивачкою суд першої інстанції відмовив у позові, вважаючи такі вимоги передчасними.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважала, що судом дана неправильна оцінка доводам позовної заяви і просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі/а.с.56-62/.

В апеляційній скарзі позивачка змінила свої позовні вимоги в частині підстав для встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_3, зазначивши, що у свідоцтві про народження позивачки, її батько записаний по-батькові, як «ОСОБА_3», а у свідоцтві про смерть - «ОСОБА_3».

В силу ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Клопотання представника позивачки, яке надійшло до суду про відкладення розгляду справи у зв»язку з його перебуванням у відпустці, суд не бере до уваги, оскільки суду не надано підтверджуючих доказів неможливості цього представника взяти участь у розгляді справи, а тому неявку до суду представника позивачки та інших учасників процесу, суд розглядає, як неповажну. З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає правомірним проведення судовогорозглядуза відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши доповідь по справі, вичивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про прийняття позивачкою спадщини належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в решті рішення належить залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Як слідує з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, після смерті якого, як зазначає позивачка, залишилось спадкове майно, яке складається: з житлового будинку, площею 69,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами у вигляді веранди, ганку, гаража, сараю, погребу та огорожі, розташованих по АДРЕСА_1; а також земельних ділянок: площею 0,2271 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1; площею 0,3487 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1; земельні частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Андріївський» Андріївської сільської ради Макарівського району розміром 2,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї ділянки в натурі.

Позивачка зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем за законом свого батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який до дня своєї смерті проживав у будинку АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи слідує, що заповіт на належне йому майно спадкодавцем ОСОБА_3 не складався.

Також, із матеріалів справи слідує, що, починаючи з 2000 року і до дня відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачка ОСОБА_2 постійно проживала з батьком ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1.

Зазначена обставина підтверджується, як доводами, викладеними у позовній заяві самої позивачки, так і письмовими доказами. Зокрема, довідкою Андріївської сільської ради від 18.17.2018 року за №530 за підписом секретаря сільради, згідно якої слідує, що ОСОБА_2 з 2000 року постійно проживала та вела спільне домогосподарство разом з батком ОСОБА_3 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року по АДРЕСА_1 і проживає за цією адресою на цей час /а.с.22/.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.

Із матеріалів справи слідує, що позивачкою не заявлялось про відмову від прийняття спадщини.

Доводи суду першої інстанції відносно того, що позивачка, на час відкриття спадщини, була зареєстрована за іншою адресою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки місце реєстрації особи та її фактичне проживання не є взаємопов»язаними обставинами і за своїми правовими наслідками не залежать одне від одного.

Крім того, колегія суддів, виходячи з вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, не погоджується з мотивуванням суду першої інстанції відносно того, що позивачці треба звертатись до суду з окремим позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Із наведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання факту прийняття позивачкою ОСОБА_2 спадщини свого батька, та ухвалення в цій частині нового рішення, яким належить визнати позивачку такою, що фактично прийняла спадщину свого батька ОСОБА_3.

Між тим, в решті доводів апеляційної скарги колегія суддів не вбачає можливим її задовольнити, керуючись наступним.

Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може може відбуватись лише після прийняття спадщини.

Порядок отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину врегульоване ст.1297 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов»язаний звернутися до нотаріуса, або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

А, згідно ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців зчасу відкриття спадщини.

Тобто, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування нерухомого майна, позивачка ОСОБА_2 не врахувала, що указана функція перебуває в компетенції нотаріальних органів, а суд, в силу своїх повноважень може розглядати такий спір у разі відмови нотаріальних органів щодо видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування.

Віповіднодо ст.392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Між тим, як слідує із матеріалів справи, Макарівська державна нотаріала контора на виконання ухвали суду першої інстанції у свіїй відповіді від 02.10.2018 року повідомила суд, що за даними Спадкового реєстру та Алфавітних книг обліку спадкових справ, спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 в Макарівській державній нотаріальній конторі не заводилась /а.с.40/.

При цьому, лист Макарівської державної нотаріальної контори від 06.09.2018 року за №1501/02-31 надісланий на запит позивачки, колегія суддів не вбачає за можливе розглядати, як відмову нотаріальної контори в формленні права власності на спадкове майно на ім»я позивачки, оскільки цей лист надісланий позивачці на її заяву щодо порядку ооформлення спадщини, а не як на її заяву про прийняття спадщини чи видачу свідоцтва про право власності в пордку спадкування /а.с.45/.

Тобто, позивачка, що нею і було зазначено в позовній заяві, до нотаріальної контори, ні з заявою про прийняття спадщини, ні з заявою про отримання свідоцтва про визнання за нею права власності за законом на спадкове майно свого батька, не зверталась, що унеможливлює для суду вирішити спір про визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, перелік якого зазначено у позовній заяві.

Крім того, як встановлено судм, не звертаючись до нотаріуса про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогою про встановлення юридичного факту її родинних відносин з померлим батьком - ОСОБА_3, оскільки згідно свідоцтва про народження позивачки, прізвище батька записано як «ОСОБА_3», а у свідоцтві про смерть - «ОСОБА_3». За таких розбіжностей позивачка зазначила, що вимушена звернутись до суду щодо встановлення факту родинних відносин між позивачкою та померлим ОСОБА_3, а саме, що вона є його донькою.

Відмовляючи у позові в цій частині вимог, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в обох документах, на які посилається ОСОБА_2, тобто, у свідоцтві про народження позивачки та у свідоцтві про смерть її батька, прізвище останнього записано однаково, як «ОСОБА_3» /а.с.11,12/.

Тобто, позивачка не навела підстави і предмет спору для встановлення факту її родинних відносин з ОСОБА_3.

При цьому, посилання позивачки на те, що не встановлення судом цього факту буде підставою для відмови їй у видачі нотаріусом свідоцтва про право власності на спадкове майно, колегія суддів відхиляє, як безпідставне, оскільки, як слідує з матеріалів справи, Макарівською державною нотаріальною конторою не заводилась спадкова справа щодо спадкування майна ОСОБА_3.

При цьому, на час розгляду справи, факт родинних відносин позивачки із спадкодавцем ОСОБА_3 ніким не оспорюється, не заперечується і не є порушеним.

Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодотзмагальнотсі та меж судового розгляду.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, лише в частині визнання позивачки такою, що прийняла спадщину свого батька ОСОБА_3, а в решті апеляційну скаргу належить відхилити, як таку, що не спростовує висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374,375,376 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року в частині відмови у позові про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_5 виданий 17.12.1999 року Бородянським РВ ГУ МВС України у Київській області, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1) із її батьком ОСОБА_3 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та постановити в цій частині нове рішення, яким встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_5 виданий 17.12.1999 року Бородянським РВ ГУ МВС України у Київській області, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1) із її батьком ОСОБА_3 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року у будинку АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді