ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Херсон

справа № 650/2043/18

провадження № 22-ц/819/1391/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Великолександрівського районного суду Херсонської областіу складі судді Коваля В.О. від 25 червня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом зазначаючи про те, що 20.10.2016 року між ним і ОСОБА_1 був укладений договір позики за умовами якого останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 25 000 грн, які зобов`язався повернути до 01.12.2016 року.

Посилаюсь на порушення відповідачем умов договору щодо повернення грошових коштів в обумовлені строки, позивач просив стягнути на його користь з відповідача борг за договором позики в розмірі 25 000 грн. та судовий збір в сумі 704 грн.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених ним вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суд не з`ясував справжню правову природу правовідносин, які склалися між сторонами, які не є пов`язаними з договором позики, оскільки як зі змісту розписки, так і за фактичними обставинами відбулася домовленість у нього з позивачем на виконання ремонтних робіт транспортного засобу. Оскільки він, як підрядник, ремонт автомобіля замовника не здійснив, транспортний засіб без згоди власника здав на металобрухт, чим завдав останньому матеріальну шкоду, яку зобов`язався повернути, склавши на підтвердження своїх намірів розписку, а тому між сторонами відсутні позикові відносини і позивач не міг розраховувати на повернення йому боргу в розмірі 25 000 грн.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що в 2014 році ОСОБА_1 зобов`язався виконати ремонт належного ОСОБА_2 транспортного засобу.

Відповідач визнає, що належний позивачу автомобіль продав по запчастинам, а решту здав на металобрухт.

20 жовтня 2016 року між сторонами було складено розписку, згідно якої ОСОБА_1 зобов?язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000 грн до 01 грудня 2016 року, які ним були витрачені в рахунок ремонту транспортного засобу, який зроблено не було з причини того, що без згоди власника автомобіль було продано (а.с.21).

Факт написання вказаної розписки відповідачем не заперечується.

Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана вищезазначена розписка, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані в борг кошти на підставі ст. 1046,1047,1049 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи, що відповідач не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх позивачу, оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо відшкодування заподіяної позивачу шкоди, дослідивши укладену між сторонами розписку, колегія суддів дійшла висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 25 000 грн саме у борг.

При цьому слід зазначити, що підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача на ремонт транспортного засобу не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені у апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, не встановивши справжньої правової природи укладеного між сторонами договору, дійшов помилкового висновку про укладення договору позики та неправильно застосував статті 1046,1047,1049 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, внаслідок чого відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені апелянтом у зв`язку розглядом справи у суді апеляційної інстанції витрати покладаються на відповідача відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Великолександрівського районного суду Херсонської області від 25 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна