ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2918/19 Справа № 202/1576/18 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору банківського вкладу та стягнення суми, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання договору банківського вкладу та стягнення суми. У позовній заяві він посилається на те, що 30.12.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD801, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошову суму в розмірі 4500 доларів США. Договором передбачено, що відповідач гарантує повернення грошових коштів протягом 5 календарних днів після дати закінчення кожного строку вкладу. Вклад банком оформлено до 30.12.2017 року. При усному зверненні до відповідача 05.01.2018 року, позивачеві було відмовлено у поверненні вкладу та роз'яснено, що вклад було пролонговано на новий термін. Про стан рахунку представником банку було надано виписку, де станом на 05.01.2018 року рахувалася сума 7780,13 доларів США зв зменшеною річною процентною ставкою з 9,5% до 3,75% та датою оформлення продовження договору 02.01.2018 року по 02.01.2019 року. На неодноразові звернення банк відмовлявся реєструвати заяви позивача щодо розірвання договору та повернення вкладу. Позивач вимушений був звернутися до Урядову «гарячу лінію» до НБУ щодо незаконної відмови у розірванні депозитного договору та поверненні вкладу. На дане звернення позивач отримав відповідь банку про відмову у розірванні договору та поверненні його вкладу. Просив розірвати договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD801 від 30 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 7780,13 доларів США в еквіваленті національної валюти 204306,22 грн., 3% річних за користування коштами у розмірі 1427,35 грн. та пеню у розмірі 13559,77 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково /а.с. 51-54/.

Розірвано договір № SAMDNWFD801 від 30.12.2016 року «Вклад «Стандарт», укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за договором банківського вкладу «Стандарт» №SAMDNWFD801 від 30.12.2016 року суму депозитного вкладу у розмірі 7780,13 доларів США, що еквівалентно 204306,22 грн., 3% річних у розмірі 1427,35 грн., всього - 205733,57 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням АТ КБ "Приватбанк" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог /а.с. 60-63/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів своєчасного звернення позивача до Банку з вимогою про повернення належних йому депозитних коштів, згідно укладеного з Банком договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 30 грудня 2016 року уклав з відповідачем договір банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців №SAMDNWFD801 /а.с. 5/, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошову суму в розмірі 4500 доларів США з отриманням за користування ним 9,5% на 366 днів до 30.12.2017 року включно.

Відповідно до п. 21 договору вкладник може забрати вклад на протязі 5 календарних днів після закінчення кожного строку вкладу. Дія договору припиняється з виплатою всієї суми вкладу з процентами.

Відповідно до п. 22 договору якщо на протязі 5 календарних днів після дати закінчення строку вкладу вкладник вимагає повернути частину вкладу, зобов'язання сторін по договору припиняються та вклад повертається.

Позивач 05.01.2018 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із усною заявою про повернення вкладу, на що отримав відмову та роздруківку стану рахунку по вкладу /а.с. 11/, згідно якої депозитний вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців було продовжено з 02.01.2018 року по 02.01.2019 року. На рахунку по даному вкладу станом на 05.01.2018 року перебуває 7780,13 доларів США. Представник відповідача у судовому засіданні не змін спростувати або підтвердити дану інформацію, тому суд вважає, що дані, надані позивачем, щодо стану рахунку відповідають дійсності.

22.01.2018 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців №SAMDNWFD801 та повернення коштів /а.с. 12/.

12.02.2018 року позивач подав електронне звернення до Національного Банку України про намір розірвати договору банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD801, укладений з ПАТ КБ «Приватбанк» та не повернення коштів /а.с. 13/, на що отримав відповідь 19.02.2018 року /а.с. 14/.

19.02.2018 року позивач повторно подав письмову заяву до відповідача про розірвання договору банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців №SAMDNWFD801 та повернення коштів /а.с. 15/.

14.02.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив позивачу відповідь на його звернення від 09.02.2018 року /а.с. 16/, згідно якої у зв'язку із тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з пропозицією про припинення договору пізніше встановленого строку, а згідно умов договору строк для витребування вкладу сплив та згідно п. 15 договору він не вимагав суму вкладу або його частину та доручає Банку перерахувати всю суму коштів зі вкладу «до запитання» на цей депозит. При цьому процентна ставка за вкладом на новий термін відповідає ставці, яка діє в Банку для знову оформлених вкладів даного найменування та строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок.

Також відповідач у даній відповіді на звернення позивача повідомив йому, що договір було пролонговано на новий строк по 04.01.2018 року. Банк не має підстав для розірвання договору та дострокового повернення вкладу.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 05 січня 2018 року звернувся до АТ КБ "Приватбанк", та в усній формі заявив про бажання забрати свій вклад за договором банківського вкладу, на що відповідач повідомив, що договір банківського вкладу було пролонговано на строк до 04.01.2018 року, тобто строк дії договору закінчився 05.01.2018 року.

Згідно п. 14 договору банківського вкладу по закінченню терміну вкладу Банк має право перерахувати кошти з депозиту на вклад «до запитання».

Згідно п. 15 даного договору якщо після спливу 3-х календарних днів після надходження коштів на вклад «до запитання» вкладник не витребував суму вкладу або його частину, він доручає Банку перерахувати всю суму коштів із вкладу «до запитання» на даний депозит. Новий строк вкладу відраховується з дати надходження коштів на депозит з вкладу «до запитання».

При розгляді справи представник відповідача не надав суду жодного доказу на підтвердження перерахування коштів позивача з депозиту на вклад «до запитання» та з вкладу «до запитання» на депозитний вклад.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини)».

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

У статті 1 Першого Протоколу зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.

Однак, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. У конкретному випадку майном є грошові кошти позивача, які банк на виконання умов договору відмовляється йому повернути.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до особистого тлумачення заявником норм матеріального права та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров