КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4173/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 листопада 2001 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2008 року.

ОСОБА_2, за його особисті кошти в сумі 95419,2 грн., які він за договором позики отримав від батька - ОСОБА_4, придбав квартиру АДРЕСА_1, згідно з інвестиційним договором від 12 червня 2002 року, при цьому, вказане право власності було зареєстровано 23 жовтня 2003 року у відповідному БТІ.

Просив суд, визнати його особистою приватною власністю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 29,7кв.м., житловою площею 58кв.м.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі з 10 листопада 2001 року до 18 лютого 2008 року, коли їх шлюб було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва.

12 червня 2002 року на його ім'я було укладено інвестиційний договір.

13 червня 2002 року за договором позики він отримав від батька кошти в сумі 95 419,20 грн. строком на 10 років.

23 жовтня 2003 року у відповідному БТІ за ним було зареєстровано право власності на спірну квартиру, за яку було фактично сплачено 95453,97 грн.

Очевидним є факт, що кошти позичались лише ним у його батька і відповідачка не брала на себе жодних зобов'язань по їх поверненню.

До цього часу кошти батькові не повертались.

Якщо в 2002 році він сплатив за квартиру близько 96 000 грн., що за курсом долара становило біля 20000 доларів США, то в даний час спірна квартира коштує значно дорожче і повернення відповідачем його батькові лише 95 419,20 грн., його не влаштовує, оскільки ця сума не відповідає ринковій вартості Ѕ частки спірної квартири, на яку суд першої інстанції фактично визнав право власності відповідачки, визнавши квартиру спільною сумісною власністю сторін.

Просив, скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2001 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2008 року.

Спірна квартира АДРЕСА_1, була придбана на ім'я «Інвестора» ОСОБА_2 згідно з інвестиційним договором від 12 червня 2002 року, за яку було фактично сплачено 95 453,97 грн., при цьому, право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку 23 жовтня 2003 року.

Згідно з договором позики від 13 червня 2002 року, укладеним між позикодавцем - ОСОБА_4 та позичальником - ОСОБА_2 зазначена інша - менша сума позики - 95 419,2 грн. - на термін 10 років, при цьому, з як з вказаного договору, так і з інших наданих доказів не вбачається, як даних щодо особи, яка виконала зобов'язання щодо повернення вказаної позики, так і даних щодо походження відповідних коштів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто.

Крім цього із довідки щодо осіб, які зареєстровані у спірній квартирі АДРЕСА_1, вбачається факт реєстрації в ній як позивача, так і відповідача, при цьому остання не зверталася до суду з позовом щодо визнання вказаних договорів недійсними, а отже, всі обов'язки щодо сплати відповідних коштів покладені на обох з подружжя.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п.п.1,3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень ч.2, ч.4 ст.65 СК України, при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, при цьому, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 28 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном.

Згідно зі ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано а матеріали справи не містять доказів про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали особисто позивачу.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба