ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з вимогою усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона, ОСОБА_1 , є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.А.Могильницькою, зареєстрований в реєстрі за №1084. Під час укладання вказаного договору їй стало відомо, що у квартирі,яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Колишнім власником квартири - ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» - їй було надано акти про непроживання цих осіб за місцем реєстрації від 10 травня 2017 року та від 28 листопада 2017 року, видані ЖБК «Шовковик-5», яким здійснюється обслуговування будинку АДРЕСА_3 . Позивач зазначає, що не має можливості вільно безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном, що знаходиться у її приватній власності, у зв`язку з реєстрацією відповідачів у квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

З цих підстав, відповідно до ст.ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, позивач звернулася до суду та просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального тапроцесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, судові витрати покласти на відповідачів.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 405 Цивільного кодексу України, як підставу для відмови в позові, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками квартири АДРЕСА_1 , не проживають у спірній квартирі більше року, а саме - з червня 2014 року, та не є і ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_1 .

Крім того, апелянт вказує на те,що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо винесення заочного рішення, що є порушенням норм процесуального права. Оскільки відповідно до ухвали Дніпровського районного суду міста Києві від 20 грудня 2018 року про відкриття провадження у справі суд постановив розгляд справи проводити без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, апеляційну скаргу слід розглядати в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.А.Могильницькою, зареєстрований в реєстрі за №1084 (а.с. 7-9).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 27 червня 2018 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.09.2013 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 10.09.2013 року (а.с.11).

Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 10 травня 2017 року (а.с.12) та від 28 листопада 2017 року (а.с. 13) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично не проживають за адресою АДРЕСА_2 з червня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем безпідставно пред`явлено вимоги до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено наявність обов`язкових умов для застосування ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України до відносин, що склалися. Позов пред`явлений до спливу річного строку, визначеного законодавством, протягом дії якого гарантовано захист житлових прав члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням. Суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддівне погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 27 червня 2018 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 з 27 червня 2018 року.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність пред`явлення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено наявність обов`язкових умов для застосування до даних правовідносин ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, оскільки позов пред`явлений до спливу річного строку, визначеного законодавством, протягом дії якого гарантовано захист житлових прав члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням.

Утім, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо застосування даної правової норми помилковим, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз даної норми права свідчить про те, що дана правова норма може бути застосована лише щодо правовідносин власника житла та членів його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за спірною адресою з вересня 2013 року, а позивач стала власником квартири лише у червні 2018 року. ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачі не є і ніколи не були членами її сім`ї, ніколи не проживали та не проживають разом з нею, на що суд першої інстанції уваги не зверну і дійшов помилкового висновку про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 405 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, відповідно до якої позивачем було подано до суду даний позов, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16.

А відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач має право вимагати від відповідачів, як осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення місцевого суду, на думку колегії суддів, на підставі ст. 376 ЦПК України, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, як позов апеляційним судом задоволено, судові витрати по справі в розмірі 2 818,40 грн. (а.с.3,50) мають бути стягнуті з відповідачів на користь позивача по 1409, 20 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження власністю - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова