Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

місто Київ

справа № 286/2210/16-ц

провадження № 61-10487св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Жигановської О. С., Коломієць О. С., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2 у серпні 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який в подальшому уточнила, про стягнення з відповідачів солідарно відшкодування майнових збитків у розмірі 102 997, 24 грн, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 грн з кожного, а також просила вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на АДРЕСА_1, в якому постійно проживав її дід ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 серпня 2013 року приблизно о 17:00 год. на території зазначеного домоволодіння сталася пожежа. Встановлено, що пожежа виникла на території сусіднього домоволодіння на АДРЕСА_2, у якому зареєстровані та проживають відповідачі, та внаслідок їх дій пожежа поширилася на домогосподарство позивача. У результаті пожежі знищено декілька приміщень з будівельними матеріалами та садовими інструментами, які в них зберігалися, пошкоджено альтанку, стіни та дах будинку. За зазначеним фактом Овруцьким ВП Коростенського ВП в Житомирській області розпочато досудове розслідування. Згідно з висновком експерта встановлено, що осередок пожежі був один, спочатку вогонь виник на поверхні складованого рослинного матеріалу (соломи), яка належала відповідачам, і яку вони свідомо розмістили на межі домогосподарства позивача, поруч з будівлею. Внаслідок пожежі, яка виникла з вини відповідачів на території їхнього домоволодіння, позивачу завдано значних матеріальних збитків. Відповідачі не вжили відповідних заходів щодо сповіщення про факт виникнення пожежі та рятування дідуся позивача, що призвело до нищівних руйнувань власності ОСОБА_2 Також позивач зазнала душевних страждань у зв'язку із знищенням та пошкодженням її майна.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Представник відповідачів позов не визнав, пояснивши, що відповідачі не є власниками домогосподарства, заподіювача шкоди не встановлено, коли саме була розміщена копа соломи не встановлено.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що не встановлено особу, винну у порушенні порядку зберігання, скиртування соломи у домогосподарстві відповідачів та не встановлено особу, винну у виникненні пожежі. Також судом не встановлено порушення порядку дій відповідачів під час пожежі, а пояснення позивача щодо їх неправомірних дій суд не врахував, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 65 942, 10 грн на відшкодування майнової шкоди, 5 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 3 853, 30 грн понесених судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, зробив висновок, що стягненню на відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу, підлягає 65 942, 10 грн. При цьому апеляційний суд відхилив вимоги ОСОБА_2 про стягнення 30 000, 00 грн вартості послуг із прибирання території її домоволодіння після пожежі, оскільки такі витрати носять ймовірний характер і фактично не понесені позивачем.

Оскільки в результаті пожежі ОСОБА_2 втратила частину свого майна, внаслідок чого позбавлена можливості користуватись ним, на його відновлення потрібні певні зусилля та час, це спричиняє додаткові незручності та створює дискомфорт у її житті; відповідач не вчиняла дій на відшкодування спричиненої шкоди та не сприяла зменшенню негативних наслідків пожежі, тому апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню з ОСОБА_3 підлягає 5 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 79, 88 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) апеляційний суд зробив висновок, що відшкодуванню також підлягають понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 853, 30 грн, з яких 2 353, 30 грн судовий збір та 1 500, 00 грн - витрати на правову допомогу, пов'язані зі складанням позовної заяви.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року залишити в силі, а рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року скасувати.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням апеляційним судом правил статті 1166 ЦК України. Апеляційним судом, за твердженнями заявника, не зазначено, у чому полягає протиправна поведінка ОСОБА_3, а також її вина. Заявник зазначає, що апеляційний суд стягнув судові витрати повністю, задовольняючи позов частково, чим порушив принцип пропорційності розподілу судових витрат.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року. У касаційній скарзі, на переконання ОСОБА_2, викладені лише фактичні обставини, без наведення, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями на АДРЕСА_1.

Сусідній будинок АДРЕСА_2 належав на праві власності ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина та заведена спадкова справа № 274/2009 за заявою спадкоємця, а саме його дружини ОСОБА_3, яка є відповідачем у справі. У матеріалах спадкової справи наявні заяви про відмову від спадщини, подані іншими спадкоємцями, тому єдиним спадкоємцем спадкового майна є ОСОБА_3, яка отримала свідоцтво про право на спадщину на інше майно ОСОБА_7

На час виникнення пожежі ОСОБА_3 набула статусу спадкоємця та проживала у зазначеному будинку, що не заперечується представником відповідача.

Станом на 29 грудня 2012 року технічна документація на житловий будинок АДРЕСА_2 Овруцького району Житомирської області не оформлювалася.

За повідомленням УДМС України в Житомирській області ОСОБА_3 зареєстрована з 21 серпня 1982 року в с. Антоновичі Овруцького району (вулиця не зазначена), ОСОБА_4 зареєстрований з 21 листопада 2012 року в АДРЕСА_2, ОСОБА_5 зареєстрований з 16 лютого 1997 року в с. Антоновичі Овруцького району (вулиця не зазначена).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 75083193 відомості щодо будинку АДРЕСА_2 відсутні.

18 серпня 2013 року у господарствах позивача та відповідача за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, сталася пожежа. За цим фактом зареєстровано кримінальне провадження від 19 серпня 2013 року №0000783 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 194 Кримінального кодексу України.

Згідно зі звітом інспектора Овруцького районного відділу Управління ДСНС України в результаті пожежі вогнем знищено 3 господарчі будівлі, 3 центнери соломи, пошкоджено два будинки, автомобіль УАЗ та речі домашнього вжитку (перераховані в акті про пожежу від 20 серпня 2013 року). З огляду місця пожежі та усних пояснень очевидців встановлено, що поширення пожежі найвірогідніше почалося із стіни господарчої будівлі, яка була розташована на межі господарств, ймовірно, через необережне поводження з вогнем особою, яку встановлено не було, обставинами які заважали гасінню пожежі підрозділом ДСНС, була відстань до пожежі (більше 30 км) та швидке поширення полум'я по горючих будівлях.

Відповідно до висновку експерта від 22 жовтня 2013 року № 6/40 встановлено, що осередок пожежі був один, початково вогонь виник на поверхні складованого рослинного матеріалу (соломи). Вогонь, виникнувши на поверхні рослинного матеріалу, за допомогою конвективного і променевого теплообміну перекинувся на спалимі конструкції будівель. Найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі є внесення джерела відкритого вогню (полум'я сірника, запальнички, свічки і т. д.) безпосередньо в цей матеріал. Стосовно механізму виникнення пожежі достовірно та в повній мірі відповісти на поставлене питання з матеріалів наданої на дослідження справи не є можливим.

Достовірно встановлено, що пожежа виникла на території домогосподарства відповідача внаслідок загоряння соломи, яка була складована впритул до господарської споруди, належної позивачу, що є порушенням Правил пожежної безпеки в Україні, чинних на час виникнення спірних правовідносин, зокрема підпункту 7.9.2.3 названих Правил.

Згідно з висновком експерта від 29 липня 2016 року № 389/09-2016 вартість завданого збитку внаслідок пожежі, що сталася 18 серпня 2013 року, власнику житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, згідно з результатами проведеного обстеження та наданих на дослідження матеріалів, в діючих цінах на момент проведення дослідження, складає: 54 413, 80 грн з урахуванням ПДВ. Витрати на проведення експертного дослідження становлять 4 514, 10 грн.

Згідно з висновком про проведення товарознавчої експертизи залишкова вартість, з урахуванням зносу, станом на 18 серпня 2013 року бетонозмішувача, профільних труб, дроту, сітки-рабиці, лопат штикових, лопати совкової, вил, діжок дерев'яних становить 6 815, 00 грн. Вартість експертизи становить 200, 00 грн.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд наведені норми права врахував, дослідивши зібрані у справі докази встановив, що заявник не довела, що шкоду завдано майну позивача не з її вини, не спростувала належними та допустимими доказами презумпцію своєї вини.

Доводи заявника про те, що не встановлено її вину та протиправність дій у завданні шкоди, відхилені Верховним Судом.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших осіб, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, пожежа виникла на території домоволодіння відповідача внаслідок загоряння соломи, яка була складована впритул до господарської споруди, належній позивачу, що є порушенням Правил пожежної безпеки в Україні (в редакції від 19 жовтня 2004 року № 126, чинних на час виникнення спірних правовідносин), зокрема підпункту 7.9.2.3 названих Правил, відповідно до якого протипожежні розриви між скиртами (стогами), штабелями мають бути не менше 20 м. Відстань від скирт (стогів), штабелів грубих кормів повинна бути не менше 15 м до ліній електропередач, 20 м - до доріг, 50 м - до будівель та споруд.

Відповідач, як власник майна, зобов'язана була вживати всіх необхідних та обачливих заходів, щоб не створити об'єктивної загрози для оточуючих та не створити ризик пошкодження їх майна, не допустити можливості настання негативних наслідків для оточуючих від користування нею своєю власністю.

Такі заходи є розумно очікуваними від відповідача, оскільки це унеможливило б настання таких негативних наслідків, що мали місце у досліджуваних правовідносинах.

Розташування відповідачем легкозаймистого майна у безпосередній близькості до домоволодіння позивача без дотримання Правил пожежної безпеки вже цим фактом створило загрозу порушенню прав та інтересів позивача. Верховний Суд виходить з того, що кожна особа зобов'язана обирати такий варіант власної поведінки, який не створюватиме передумов до порушення прав та інтересів інших осіб та який свідчитиме про повагу до прав та інтересів зі сторони необмеженого кола осіб, враховуючи право кожного на безпечне довкілля.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Визначаючи спосіб та порядок користування своїм майном, власник такого майна повинен дотримуватись правил безпечності його використання для оточуючих. Саме по собі розташування скрити з порушенням вимог Правил пожежної безпеки вже порушує конституційні права громадян України на безпечне для життя та здоров'я довкілля, оскільки несе для оточуючих ризики завдання шкоди у будь-який час.

Щодо відсутності реєстрації за ОСОБА_3 права власності на будинок, то Верховний Суд врахував, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отримавши у спадщину нерухоме майно та не оформивши у встановленому законом порядку право власності на нього, спадкоємець не позбавляється обов'язку здійснювати усі дії та заходи, щоб не допустити завдання шкоди оточуючим внаслідок користування таким майном.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частин п'ята статті 88 ЦПК України 2004 року).

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про часткове задоволення позову, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, дає підстави для висновку, що позивач визначила ціну позову у розмірі 117 997, 20 грн.

При визначенні ціни позову необхідно враховувати, що за правилом частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, Кодексом передбачена можливість відшкодування завданої особі моральної шкоди, зокрема грошима. Вимога про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди носить майновий характер; сам позов за визначенням пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України є позовом про стягнення грошових коштів.

В оцінці здійснення перерозподілу судових витрат апеляційним судом Верховний Суд врахував, що рішенням суду апеляційної інстанції стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 70 942, 10 грн, що становить 60, 12 % ціни позову.

Зважаючи на наведене, судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню їй у розмірі 2 391, 54 грн, з яких 1 489, 74 грн судовий збір за подання позову та апеляційної скарги та 901, 80 грн - витрати на правову допомогу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, визначаючи належний розмір відшкодування відповідачем позивачу судових витрат, не врахував правил статті 88 ЦПК України 2004 року, чим допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права в частині розподілу судових витрат, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В іншій частині рішення апеляційного суду Верховний Суд визнає законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а отже підлягає залишенню без змін. Аргументи касаційної скарги в частині вирішення спору по суті Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_3 та ухвалення нового рішення про розподіл судових витрати, а в іншій частині залишення рішення апеляційного суду без змін, судові витрати, понесені заявником, покладаються на неї.

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Зробивши висновок про залишення без змін рішення апеляційного суду в частині стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання в частині, що залишена без змін.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення таким чином:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені позивачем, у розмірі 2 391, 54 грн, з яких 1 489, 74 грн - судовий збір за подання позову та апеляційної скарги, 901, 80 грн - витрати на правову допомогу».

В іншій частині рішення Апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак