Справа № 464/3640/18
пр.№ 2/464/378/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2019 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Рудакова І. П.,

за участю секретаря судового засідання Захарчук О. Ю.,

справа № 464/3640/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 - не зявились,

розглянувши за правилами позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

за участю представників учасників справи: представник позивача не зявився,

в с т а н о в и в:

у серпні 2018 року позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 у якому просить стягнути солідарно з останніх заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 липня 2014 року по 01 січня 2018 року у розмірі 18889,84 грн; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що позивач надає вищевказані послуги у житловому будинку № 10 по вулиці Сихівська у місті Львові, у якому в квартирі № 82 зареєстровані та проживають відповідачі та отримують такі послуги. Відповідачі, в порушення своїх обовязків, несвоєчасно та не в повному обсязі вносять плату за надані та спожиті комунальні послуги, у звязку із чим виникла заборгованість у спірному розмірі, яку просить стягнути з них в солідарному порядку.

14 серпня 2018 року на адресу суду відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Зазначає, що відповідач не ухилявся від підписання договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Розрахунок розміру спірної заборгованості не містить обґрунтованості спірного розмірі. Позовна вимога предявлена за період з 01 липня 2014 року по 20 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності , що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідач ОСОБА_3 не проживає протягом чотирьох років за вказаною адресою, а тому не повідомлена належним чином про розгляд даної справи. Просить у позові відмовити.

20 липня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання.

14 серпня 2018 року відповідачем ОСОБА_4 подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили у справі № 464/3487/16-ц, однак у такому ухвалою суду від 22 лютого 2019 року, яке внесена до протоколу судового засідання, відмовлено.

22 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

26 березня 2019 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю. Не заперечують проти заочного розгляду справи.

У судове засідання відповідачі не зявились, хоча належним чином повідомлялись про місце, дату та час цього засідання; відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, а тому зі згоди представника позивача, яка викладена у заяві від 21.02.2019, суд вважає за можливе провести засідання у їх відсутності на підставі наявних у справі даних у відповідності до ст. 223 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» ОСОБА_1 міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією субєктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Відповідно до п. 3-4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності визначено субєкт господарювання з постачання теплової енергії ( теплопостачальну організацію), якою є ОСОБА_1 міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

У будинку № 10 по вулиці Сихівська у м. Львові протягом опалювальних сезонів, починаючи з 2013 року система теплопостачання у цьому будинку була включена позивачем, що підтверджено актами про включення системи теплопостачання, що містяться у матеріалах справи.

Суд установив, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, власник та його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено довідкою ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 18.06.2018 № 2778.

Таким чином, відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг та користуються, зокрема послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавицями і споживачами, а також їхні права і обовязки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносини, передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону споживач зобовязаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобовязаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом.

Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно чинного законодавства, позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» був підготовлений та направлений на адресу відповідача ОСОБА_2 для підписання два примірники договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак, договір приєднання відповідачем не підписаний, оскільки повернено виконавцю назад у звязку із закінченням терміну зберігання.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, іншими актами цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначені послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, що встановлено договором. Зазначені умови встановлені договором приєднання про надання послуг з централізованого опалення, та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Таким чином, зобовязання боржника сплатити певну суму на користь кредитора відповідно до цивільно- правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням. Відповідна правова позиція поширюється на правовідносини, які склались між сторонами.

Відтак, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що відповідачі користувалися послугами з централізованого опалення та централізованого постачанням гарячої води, проте не здійснювались плати за їх утримання, у звязку із чим виникла заборгованість

за період з 01 липня 2014 року по 01 січня 2018 року за послуги з централізованого опалення у розмірі 10637,87 грн та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8251,97 грн.

Таким чином, на час звернення позивача до суду із позовною заявою, відповідачем заборгованість не оплачена, а відтак, інфляційні нарахування складають 5403,38 грн, 3% річних у розмірі 1152,94 грн, що підтверджено відповідними розрахунками.

Дані розрахунки заборгованості стороною відповідача не оспорювались, а лише відповідач ОСОБА_2 аргументував, що зазначені розрахунки є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків.

Відтак, розрахунки заборгованості є чинними, будь-яких інших розрахунків стороною відповідача не подано, а відтак такі беруться судом до уваги.

Суд відхиляє аргументи відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності між сторонами договору про надання послуг з утримання зазначених послуг, оскільки наявність такого факту сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, у відповідності до п. п. 1, 5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, шо між сторонами існують фактичні договірні відносини. Відповідачі неналежним чином виконували свої обовязки з оплати житлово-комунальних послуг у звязку із чим утворилась заборгованість за спірний період, яка підтверджена позивачем належними та допустимими доказами.

Отже, суд приходить висновку, що в солідарно з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 липня 2014 року по 01 січня 2018 року у розмірі 18889,84 грн, інфляційні нарахування у сумі 5403,38 грн, 3% річних у розмірі 1152,94 грн, а позов задовольнити повністю.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд прийшов наступного.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із матеріалів справи суд установив, що позивач у квітні 2018 році звертався до Сихівського районного суду м. Львова та був виданий судовий наказ № 464/1505/18 від 18.04.2018 про стягнення з відповідачів заборгованості за вказані послуги, однак такий 04.06.2018 був скасований судом та роз'яснено право звернутися до суду в позовному провадженні.

З цим позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду 02 липня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за житлово-комунальні послуги. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Враховуючи, що позивач звернулося до суду за захистом свого права, зокрема, з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з боржників у квітні 2018 року, а відтак строк позовної давності перервався.

Враховуючи, що позивач просить стягнути заборгованість з липня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності, то підстави для застосування позовної давності відсутні, а тому у клопотанні відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності необхідно відмовити.

Будь-яких інших фактичних даних та підтвердження їх доказами, що має значення для правильного вирішення справи, суд не встановив.

Суд застосовує спеціальні норми, які регулюють спірні правовідносини та містяться у Законі України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення спірних правовідносин та Цивільному кодексі України.

Згідно з ч. 1 ст.141 цього Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні заяви до суду позивач сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн / арк. спр. 1/, що підлягають стягненню з відповідачів по 881,00 грн з кожного на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 264, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити повністю.

Стягнути в солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01 липня 2014 року по 01 січня 2018 року за послуги з централізованого опалення у розмірі 10637,87 грн та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8251,97 грн, інфляційні втрати у сумі 5403,38 грн та 3 % річних у сумі 1152,94 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір по 881,00 грн з кожного.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», місце знаходження місто Львів, вулиця Данила Апостола, будинок № 1, ;

відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2, серія та номер паспорта КВ 884635;

відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2, серія та номер паспорта КВ 884636.

Дата складення повного судового рішення є датою його проголошення 26 березня 2019 року.

Суддя І. П. Рудаков