Постанова

Іменем України

22 березня 2019 року

м. Київ

справа № 201/14658/14-ц

провадження № 61-29271св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, процентів, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у Севастопольській філії укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців», за умовами якого він передав банку грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн, на депозитний рахунок під 18 % річних на термін до 26 вересня 2014 року.

12 серпня 2014 року він надіслав на адресу відповідача повідомлення про бажання розірвати укладений договір у зв'язку із закінченням терміну його дії. Відповідачем йому було запропоновано реструктуризацію внеску з укладенням додаткової угоди до існуючого договору на умовах, які він вважав для себе невигідними.

23 вересня 2014 року він повторно звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення грошових коштів через належне виконання умов договору. Однак відповідач відмовився повернути кошти.

Враховуючи наведене, позивач просив суд просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором банківського вкладу у розмірі 55 237,67 грн, яка складається з: 50 000,00 грн - сума вкладу, 5 237,67 грн - невиплачені відсотки за вкладом за період дії договору, 26 132,53 грн -інфляційні втрати за період з 29 вересня 2014 року до 03 червня 2015 року, 1 124,22 грн - З % річних за період з 29 вересня 2014 року до 03 червня 2015 року, а також 2 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано суду оригіналів документів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, як не було надано і належних доказів на підтвердження наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку, відкритому на його ім'я в ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов укладеного договору, що свідчить про недоведеність позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» № SAMDN1780 від 26 вересня 2013 року у розмірі 82 410,18 грн, з яких:

50 000,00 грн - сума неповернутого вкладу; 5 153,43 грн невиплачені відсотки за вкладом; 26 132,53 грн - інфляційних втрат; 1 124,22 грн - три відсотки річних від простроченої суми.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви на загальну суму 824,12 грн.

Стягнуто з ПТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 906,51 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що враховуючи наявні в матеріалах справи, належним чином завірені копії договору банківського вкладу та платіжного доручення, якими підтверджено факт внесення вкладним коштів на депозитний рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», на користь ОСОБА_4 з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором № SAMDN1780 «Стандарт на 12 міс.» від 23 вересня 2013 року, а також, невиплачені відсотки, інфляційні втрати та 3 % річних.

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, просило рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що відповідно до пункту 5 постанови НБУ № 260, банки, у тому числі ПАТ К «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити НБУ. У зв?язку з цим банк не має можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території, не має доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси та готівки. Позивачем не надано суду належних та допусимих доказів на підтвердженя заявлених вимог.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що доводи касаційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справах та нормах чинного законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (частина перша статті 1060 ЦК України).

У пункті 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN1780 «Стандарт на 12 міс.».

На виконання умов договору банківського вкладу № SAMDN1780 «Стандарт на 12 міс.» від 23 вересня 2013 року, ОСОБА_4 передав на відкритий йому ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний рахунок кошти у розмірі 50000,00 грн під 18 % річних.

Факт передачі позивачем банку коштів підтверджується копією платіжного доручення № від 26 вересня 2013 року, оригінал якого був оглянутий судом апеляційної інстанції.

Також в апеляційним судом було досліджено оригінал договору банківського вкладу № SAMDN1780 від 23 вересня 2013 року.

Положеннями частини другої статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тож норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

Апеляційний суд, встановивши, що письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) сторонами додержана, а платіжне доручення № підтверджує внесення коштів до банку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 50 000,00 грн, невиплачених відсотків за річний період дії договору у розмірі 5 153,43 грн, інфляційних втрат у розмірі 26 132,53 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 124,22 грн за період з 29 вересня 2014 року до 03 червня 2015 року.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

С. П.Штелик