ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/657/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 305000000 Соколишина Л.Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_2

розглянувши у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2019 року, постановлене під головуванням судді Соколишиної Л.Б. 26.09.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, -

в с т а н о в и в :

18.06.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона 04 липня 2011 року надала відповідачу ОСОБА_2 позику у розмірі 7500 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків за користування грошовими коштами строком на 6 місяців.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року по справі 707/1963/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено та стягнуто на її користь борг в розмірі 203400 грн., відсотки за позикою - 146968 грн. 70 коп., та 3% річних від простроченої суми боргу - 30510 грн., а всього 380878 грн. 70 коп.

У зв`язку із невиконанням рішення суду позивач звернулась в суд з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 та рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року по справі № 707/475/18 стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на її користь відсотки за користування грошовими коштами за період з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що становить 68247 грн. 67 коп., індекс інфляції з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року, що становить 30805 грн. 56 коп., 3% річних від простроченої суми - 7222 грн., а всього - 106275 грн. 23 коп. Позивач вказує, що станом на 18 червня 2019 року борг за договором позики від 04 липня 2011 року у розмірі 203400 гривень, що було стягнуто рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 не сплачено.

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь відсотки за користування грошовими коштами за період з 04 червня 2018 року по 18 червня 2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що становить 74990 гривень 52 копійки, а також індекс інфляції у розмірі 19455 грн. 45 коп., та 3% річних від простроченої суми у розмірі 6336 грн., а всього - 100781 грн. 97 коп.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка складається з процентів від основної суми боргу у розмірі 203400 грн. за користування грошовими коштами за період з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 74990 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) грн. 52 коп., 3% річних за період з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року - 6336 (шість тисяч триста тридцять шість) грн., інфляційних втрат за період з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року - 19455 (дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн. 45 коп., а всього 100781 (сто тисяч сімсот вісімдесят одна) грн. 97 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4173 (чотири тисячі сто сімдесят три) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1007 (одна тисяча сім) грн. 82 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2019 року по цивільній справі № 707/1501/19 є незаконним, прийнятим з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, вони є недоведеними, обставини справи не досліджені як це потребує чинне законодавство України. Крім того, скаржник акцентує увагу на тому, що відповідно до вимог чинного законодавства, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тобто 04 січня 2012 року. Оскільки, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 04 січня 2012 року позивач не має правових підстав нараховувати такі проценти, а тому на думку скаржника, суд незаконно, порушуючи цивільні права та конституційні права, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та незаконно стягнув з ОСОБА_2 велику суму коштів.

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2019 року по цивільній справі № 707/1501/19 як незаконне, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у спрощеному позовному провадженні без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Вирішуючи спір та постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, встановивши, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по поверненню коштів позивачу, що дає підстави на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 536, 1048 ЦК України дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ. Таким чином, суд першої інстанції, задовольнивши частково позовні вимоги, стягнув кошти з відповідача на користь позивача у розмірі 100781 грн. 97 коп.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни рішення та скасування рішення в частині задоволення позовних вимог позивача процентів за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року по справі № 707/1963/15-ц встановлено, що 04 липня 2011 року позивач ОСОБА_1 надала відповідачу ОСОБА_2 позику у розмірі 7500 доларів США строком на 6 місяців. Однак, у встановлений строк відповідач ОСОБА_2 борг не повернув.

На підставі вказаного рішення суду від 29 березня 2017 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 липня 2011 року у розмірі 380878 грн. 70 коп., з яких 203400 грн. - борг по тілу позики, 146968 грн. 70 коп. - проценти за позикою, 30510 грн. - 3 % річних.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 рішення суду, позивач повторно звернулась в суд із позовними вимогами про стягнення коштів, який було задоволено рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами за період з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 68247 грн. 67 коп., індекс інфляції з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року, що становить 30805 грн. 56 коп., 3 проценти річних від простроченої суми за період з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року, що становить 7222 грн., всього - 106275 грн. 23 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно даних інформаційної довідки про виконавче провадження від 18 червня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 заборгованість не погашена. Основна сума боргу становить 203400 грн.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між собою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналізуючи норми статей 524, 533, 625 ЦК України, можливо дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання » книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (делікатні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань .

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Із аналогічними висновками погодилася Велика Палата Верховного Суду, зазначивши їх у постанові від 16 травня 2018 року при розгляді касаційної скарги у справі № 686/21962/15-ц.

Частиною 3 статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 01.06.2016 року № 6-927цс16.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, прийшов до правильного висновку, що рахувати кількість днів прострочення потрібно з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року, що становить - 379 днів, оскільки рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами за період з 29 березня 2017 року по 04 червня 2018 року.

Таким чином, суд першої інстанції визначив, що позивачем було правильно заявлено загальну кількість днів прострочення - 379 днів.

За таких обставин, суд першої інстанції, перевіривши розрахунки, дійшов висновку, що 3% річних за період з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року становлять (203400 х 3% х 379) : 365 = 6336 грн. 04 коп.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача 3% річних від суми боргу 203400 грн. у розмірі 6336 грн., суд прийшов до вірного висновку про стягнення зазначеної суми, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що, враховуючи той факт, що індексування має здійснюватися з 05 червня 2018 року, приймаючи до уваги, що позов подано до суду 18 червня 2019 року, то розрахунок потрібно здійснювати з червня 2018 року по червень 2019 року.

Таким чином, за період з червня 2018 року по червень 2019 року, враховуючи офіційно встановлені індекси інфляції, загальний відсоток інфляції складає: 100% х 99,3% х 100% х 101,9% х 101,7% х 101,4% х 100,8% х 101% х 100,5% х 100,9% х 101% х 100,7% = 109,6%. Виходячи з офіційно встановлених індексів інфляції, розмір інфляційних виплат за період з 05 червня 2018 року по 18 червня 2019 року становить: (203400 х 109,6 %) - 203400 = 19526 грн. 40 коп.

Позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні втрати від суми боргу 203400 грн. відповідно до наданого розрахунку у розмірі 19455 грн. 45 коп, то враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, задовольнивши дану вимогу у тому розмірі, в якому просила позивач ОСОБА_1 , а саме , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1945 грн. 45 коп. ( інфляційних втрат). з чим погоджується колегія суддів.

За вказаних обставин, приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки судом було перевірено розрахунок під час розгляду справи, розмір коштів, які підлягають стягненню відповідає вимогам закону, даний розрахунок не спростований відповідачем, так як відповідач іншого розрахунку не надав, будь яких доказів сплати боргу не підтвердив суду.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 процентів за користування коштами на рівні подвійної ставки НБУ, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, вказано, якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Даний висновок Великої Палати Верховного Суду стосується застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникають з кредитних правовідносин. Оскільки кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад) висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, необхідно врахувати при вирішенні спірних правовідносин.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Як уже апеляційний суд вказував у постанові, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року у справі № 707/1963/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто всю суму заборгованості за договором позики, а саме: борг - 203400 грн., відсотки за позикою - 146968 грн. 70 коп., 3 % річних від простроченої суми боргу - 30510 грн., а всього 380878 грн. 70 коп.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у зв`язку з наявністю рішення про стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості за договором позики, відсутня підстава для нарахування відсотків за користування грошовими коштами. Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону, не дослідив належним чином підставність вимог позивача про стягнення відсотків за користування позикою, що призвело до безпідставного задоволення вимог позивача в цій частині та постановлення неправомірного і незаконного рішення в частині задоволення вимог про стягнення відсотків за користування коштами.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, приймаються до уваги колегією суддів, оскільки суд першої інстанції дійшов помилковим висновків, задовольнивши вимоги позивача в цій частині, тому апеляційний суд погоджується із скаржником та вважає, що вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню.

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права, та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає зміні із скасуванням в частині задоволення вимог позивача про стягнення відсотків за користування коштами позики. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо вирішення питання стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, які судом першої інстанції стягнуто частково за надання правничої допомоги у розмірі 4173 грн., то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно частин 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення , складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За правилами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов 'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов 'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов 'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на вищевикладені норми права, враховуючи, що позивачем надано належні докази щодо обсягу наданих послуг адвоката і виконання ним робіт та їх вартості, беручи до уваги той факт, що судом першої інстанції дана справа була призначена судом першої інстанції до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у зв`язку з чим представник позивача не представляв інтереси безпосередньо в суді, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 4173 грн. за правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги із відповідача на користь позивача, оскільки судом частково задоволено позовні вимоги позивача.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, не звернув належної уваги на вище встановлені обставини, не дослідив належним чином предмет позову та спірні правовідносини, та прийшов до помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ, що призвело до постановлення незаконного рішення, яке в цій частині підлягає скасуванню та відмові у задоволенні позовних вимог в цій частині. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими лише в частині вимог щодо неправильності стягнення з відповідача відсотків за користування коштами, які не повернуто позивачу, тому вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи, прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ, не звернувши належної уваги на норми права, які підлягали застосуванню, тому допустив неправильне застосування норм матеріального права і порушення процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, є підставою для зміни рішення суду та скасування в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ, з прийняттям нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог та часткове задоволення решти позовних вимог позивача. Тому в іншій частині часткового задоволення вимог рішення суду слід залишити без змін.

На підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок державного бюджету, оскільки позивач та відповідач (скаржник), є інваліда 2 групи та звільнені від сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги згідно п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми - змінити, скасувавши в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами на рівні подвійної ставки НБУ, прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами на рівні подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 74990 грн. 52 коп.

В решті рішення суду першої залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції віднести за рахунок держави, оскільки сторони є інвалідами 2 групи та звільнені від сплати судового збору відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов