Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 761/27755/16-ц

провадження № 61-16489св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Центральне конструкторське бюро «Маяк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральне конструкторське бюро «Маяк» (далі - ПАТ «ЦКБ «Маяк») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 лютого 2014 року до 10 травня 2016 року у сумі 96 253, 92 грн.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_3 посилався на те, що він працював у ПАТ «ЦКБ «Маяк» на посаді наукового працівника. 04 лютого 2014 року його звільнено з роботи відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, втім у день звільнення йому не виплачено вихідну допомогу, яка передбачена статтею 44 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2014 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2015 року, з ПАТ «ЦКБ «Маяк» на користь ОСОБА_3 стягнуто вихідну допомогу в розмірі одномісячної середньої заробітної плати в сумі 1 358, 00 грн.

20 квітня 2016 року Державною виконавчою службою Солом'янського РУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та 10 травня 2016 року відповідач в примусовому порядку виконав рішення суду і виплатив позивачу вихідну допомогу в сумі 1 358, 00 грн. Оскільки зазначені судові рішення виконані відповідачем лише 10 травня 2016 року, то сплаті підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стислий виклад заперечень відповідача

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що 08 грудня 2014 року відповідач виплатив позивачу вихідну допомогу за період з 04 лютого до 08 грудня 2014 року, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за такий період є безпідставною.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Та обставина, що відповідачем у травні 2016 року виконано вимогу державного виконавця та повторно сплачено суму в розмірі 1 358, 00 грн, яку згідно з платіжним дорученням від 04 травня 2016 року № 2929 ВДВС Святошинського РУЮ у

місті Києві перераховано на картковий рахунок позивача, не спростовує обставин, встановлених судовим рішенням, про проведення з позивачем повного розрахунку саме 08 грудня 2014 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3, не погодившись із судовими рішеннями, у червні 2017 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд або ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначає, що висновок судів про те, що відповідач 08 грудня 2014 року виконав рішення суду, яке набрало чинності 03 лютого 2015 року, є логічною помилкою. На переконання заявника, за весь час затримки розрахунку при звільненні з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у сумі 96 253, 92 грн, проте оскільки рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року у справі № 761/6801/15-ц вже стягнуто середній заробіток за період з 04 лютого 2014 року до 08 грудня 2014 року у сумі 13 920, 52 грн, то підлягає стягненню середній заробіток в сумі 82 333, 40 грн (96 253, 92 грн - 13 920, 52 грн).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ПАТ «ЦКБ «Маяк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що Публічне акціонерне товариство «ПРИВАТБАНК» у довідці від 14 вересня 2016 року безпідставно зазначило призначенням платежу «Зарплата», адже цей платіж зроблено на підставі наказу в.о. директора товариства від 08 грудня 2014 року № 29-1 як вихідна допомога при звільненні, про що також зазначено у платіжному дорученні від 08 грудня 2014 року № 802.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 18 вересня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом від 04 лютого 2014 року № 2/1к позивача звільнено з роботи в ПАТ «ЦКБ «Маяк» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату.

Під час звільнення позивача йому не виплачено відповідачем вихідну допомогу за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2014 року з ПАТ «ЦКБ «Маяк» на користь ОСОБА_3 стягнуто вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку - 4 074, 30 грн, яка виплачена позивачу 08 грудня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2015 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2014 року в частині стягнення вихідної допомоги в сумі 4 074, 30 грн скасовано та ухвалено нове про стягнення з ПАТ «ЦКБ «Маяк» на користь ОСОБА_3 вихідної допомоги за один місяць в розмірі одномісячної середньої заробітної плати в сумі 1 358, 00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року з ПАТ «ЦКБ «Маяк» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку у розмірі 13 920, 52 грн за період з 04 лютого до 08 грудня 2014 року.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що вихідна допомога виплачена позивачу 08 грудня 2014 року, а тому за період з 04 лютого до 08 грудня 2014 року з ПАТ «ЦБК «Маяк» на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13 920, 52 грн.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року).

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, покладається на відповідне підприємство, установу, організацію; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що 08 грудня 2014 року позивачу виплачено вихідну допомогу, належну йому при звільненні, у розмірі 1 358, 00 грн. За затримку у здійсненні такого повного розрахунку при звільненні за період з 04 лютого до 08 грудня 2014 року з відповідача вже стягнуто іншим судовим рішенням в окремому порядку середній заробіток у відповідному розмірі. А отже, обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для застосування до відповідача заходів юридичної відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд погоджується із висновком судів про те, що та обставина, що відповідачем у травні 2016 року було виконано вимогу державного виконавця та повторно сплачено суму в розмірі 1 358, 00 грн, яку згідно з платіжним дорученням від 04 травня 2016 року № 2929 ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві перераховано на картковий рахунок позивача, не спростовує обставин, встановлених судовим рішенням, про проведення з позивачем повного розрахунку саме 08 грудня 2014 року.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик