ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3714/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/987/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: представника ОСОБА_1 адвоката Бойка В.Р.; представника позивача-відповідача ОСОБА_2 адвоката Скакуна О.К.; відповідачки-позивачки ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3714/18 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 , Тернопільська міська рада до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст якого складено 26 липня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , з підстав, передбачених ст.ст.72, 107 ЖК України у зв`язку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що із 14.12.1992 року по 21.10.2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 .

Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Вказав, що до розірвання шлюбу вони разом із відповідачкою ОСОБА_6 не проживали та не вели спільного господарства, остання проживала в с. Оришківці Гусятинського району Тернопільської області. Згодом ОСОБА_2 створив нову сім`ю, у якій народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають разом із ним у спірному житлі. Теперішня дружина ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі без реєстрації.

Наймачем даного житла є позивач ОСОБА_2 .. Його колишня дружина ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживала, а донька ОСОБА_3 проживала тимчасово, а саме - на час навчання у школі в м.Тернополі. Коштів на утримання житла та оплату комунальних послуг відповідачки не надавали. У квартирі відсутні їх особисті речі, спірним житлом вони не цікавляться.

Вказує на те, що відповідачки вибули на інше постійне місце проживання, забезпечені житлом та мають усі умови для проживання; зокрема, ОСОБА_6 є власницею квартири АДРЕСА_2 ; а ОСОБА_3 - власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_3

Реєстрація ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за даною адресою зумовлює для нього додаткові матеріальні затрати, а тому просив суд визнати їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись, що до вересня 2009 року вона постійно і безперервно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки навчалася у Тернопільській загальноосвітній школі №11.

Після закінчення школи, до 30.06.2017 року, вона навчалася у Львівському Національному Університеті ім.Івана Франка. За період навчання і по лютий 2018 року вона проживала у спірній квартирі у вихідні чи святкові дні та у вільний від навчання час.

Зазначила, що востаннє перебувала у квартирі в лютому 2018 року, після чого її батько ОСОБА_2 змінив замок у вхідних дверях.

Вказує, що, незважаючи на неодноразові звернення до ОСОБА_2 особисто та до органів поліції, її батько продовжує перешкоджати користуватися спірним житлом їй, її сестрі ОСОБА_7 та матері ОСОБА_6 .

Звертає увагу на те, що квартира АДРЕСА_3 придбана її бабусею ОСОБА_8 та непридатна для проживання, оскільки є "сирою" квартирою у новозбудованому будинку, де відсутня штукатурка, підлога, опалення, водопровід та каналізація, що стверджується фотознімками, а тому вона не може бути визнана такою, що вибула на постійне проживання у цю квартиру.

Просила суд вселити її у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою.

23.05.2018 року у судом вирішено питання про залучення до участі у справі третіх осіб: на стороні первісного позивача - ОСОБА_1 та на стороні позивача за зустрічним позовом- ОСОБА_6 Та ОСОБА_7

17.05.2019 року судом вирішено питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи -Тернопільської міської ради.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.07.2019 року позов ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 , Тернопільська міська рада до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення її у дану квартиру, а також зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні вказаною квартирою.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю, а у зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не вселялися та ніколи не проживали у квартирі АДРЕСА_1 , їх реєстрація у спірній квартирі носить формальний характер.

Зазначила, що будь-які речі та майно ОСОБА_3 у квартирі відсутні, остання ніколи не здійснювала оплату за комунальні чи інші послуги. Крім того, має у власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Вказує, що суд першої інстанції помилково застосував норми ст.ст. 71,72 ЖК України і не звернув увагу, що позов пред`явлений з підстав, передбачених ст.107 ЖК України у зв`язку із вибуттям відповідачок на інші постійні місця проживання: ОСОБА_6 - у квартиру АДРЕСА_2 ; а ОСОБА_3 - у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим вони втратили право на користування спірною квартирою.

Звертає увагу, що у рішенні суду першої інстанції відсутні висновки про права та інтереси малолітніх дітей згідно вимог ст.3 Конвенції "Про права дитини" та ЗУ "Про охорону дитинства", котрі порушені у зв`язку із вселенням у квартиру ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просив рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17.07.2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи його апеляційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що до вересня 2009 року вона постійно і безперервно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта з місцем реєстрації, свідоцтвом про базову загальну середню освіту про навчання у Тернопілській ЗОШ №11, рішенням Гусятинського районного суду від 23 вересня 2008 року у справі №2-356/2008р. та показами свідків.

Вказує, що ОСОБА_2 із новою сім`єю проживав у спірній квартирі лише з 2017 року, що підтверджується ним у поданому відзиві на її зустрічні позовні вимоги, а до того часу проживав у орендованих квартирах.

Вважає безпідставними твердження апелянта про порушення інтересів малолітніх дітей, оскільки на момент їх реєстрації у спірній квартирі вже були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Крім того, мати неповнолітніх могла зареєструвати дітей по місцю її реєстрації.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представники ОСОБА_1 та позивача-відповідача ОСОБА_2 підтримали апеляційні скарги в межах доводів скарг.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_3 апеляційних скарг не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційні скарги - безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Інші учасники судового процесу, будучи належно повідомленими про розгляд справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_6 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21.10.2008 року.

У шлюбі народилося двоє дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідачка у справі та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №786 від 22 серпня 2000 року вирішено погодитись з пропозицією комісії з житлових питань про надання квартир громадянам міста згідно поданих документів та даних про житлові умови сімей та задоволено клопотання адміністрації Тернопільського міського відділу управління МВС України в Тернопільській області зареєструвати в якості гуртожитку квартиру АДРЕСА_1 , в яку поселення проводити за рішенням адміністрації установи. Начальнику ЖЕК ВАТ «Тернопільський комбайновий завод» укласти договір найму на вищевказане приміщення.

Згідно із рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №51 від 23.01.2008 p. задоволено клопотання Тернопільського міського відділу управління МВС України в Тернопільській області про виключення із списків гуртожитків та надання статусу житлового приміщення квартирі АДРЕСА_1 та видачі ордера ОСОБА_2 на склад сім`ї 4 особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ..

24.07.2010 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище ОСОБА_9 .

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 15.12.2010 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції) та дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 18.06.2015 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції).

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, що підтверджується актом №53 від 19.04.2018 року, який складено комісією ТзОВ «Коменерго-Тернопіль».

Відповідно до довідки №646 від 03.03.2018 р., виданої ТзОВ «Коменерго-Тернопіль», у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані із 02.11.2000 року ОСОБА_2 , з 15.11.2006 року - колишня дружина ОСОБА_6 та донька - ОСОБА_3 . Крім цього, у вказаному житлі зареєстровані діти ОСОБА_2 . Від іншого шлюбу - ОСОБА_5 (з 17.03.2016 р.) та ОСОБА_4 (з 06.01.2011 р.) Тип власності квартири - державна.

13.04.2018 року ОСОБА_3 звернулась в органи Національної поліції із заявою щодо чинення їй перешкод у користуванні спірним житлом - квартирою АДРЕСА_6 її батьком ОСОБА_2 , котрий не впустив її до помешкання за місцем реєстрації, змінив замок на вхідних дверях.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 , суд виходив із тих обставин, що ОСОБА_6 без поважних причин не проживає у цій квартирі та відсутня за місцем реєстрації понад строки, встановлені ст.71 ЖК України, що підтверджено наведеними та дослідженими судом доказами: поясненнями свідків та складеним актом обстеження від 03.03.2018 року, а її відсутність не пов`язана із поважними причинами, передбаченими вказаною статтею; вимоги до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право на користування з підстав, передбачених ст.71 ЖК України, не підлягають до задоволення, оскільки із наведених судом доказів встановлено, що остання постійно проживала у вказаному житлі до 2009 року, в подальшому час від часу приїжджала та користувалась ним під час навчання у Львівському Національному університеті ім..І.Франка, була у ньому тимчасово відсутня у зв`язку із навчанням у зазначеному навчальному закладі.

Колегія суддів не погоджується із наведеним висновком суду.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , з підстав, передбачених ст.ст.72, 107 ЖК України у зв`язку із вибуттям на інше постійне місце проживання (т.1 а.с.2-5). У встановленому законом порядку позовних вимог не змінював.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише із однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи позов ОСОБА_2 суд не звернув увагу, що він пред`явлений з підстав ст.107 ЖК, та вирішив спір з підстав, передбачених ст.71 ЖК, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст.107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Згідно із вимогами п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлений ОСОБА_2 з підстав, передбачених ст.107 ЖК України, у зв`язку із вибуттям відповідачок на інші постійні місця проживання: ОСОБА_6 - у квартиру АДРЕСА_2 ; а ОСОБА_3 - у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим вони втратили право на користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З Інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №96274786 від 05.09.2017 р. вбачається, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 248,1 кв.м. та магазин, за цією ж адресою, загальною площею 338,6 кв.м.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2008 року (справа №2-2140 2008р) встановлено, що ОСОБА_6 під час попереднього розгляду справи заявила клопотання про передачу вказаної справи за позовом ОСОБА_2 до неї про розірвання шлюбу на розгляд Гусятинського районного суду, оскільки вона постійно проживає у с.Оришківці Гусятинського району. Даною ухвалою передано справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу на розгляд Гусятинського районного суду Тернопільської області за місцем проживання відповідача. Обставини вибуття і постійного проживання ОСОБА_6 у с.Оришківці Гусятинського району встановлені судовими рішеннями Гусятинського районного суду від 23 вересня 2008 року у справі №2-356/2008 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та від 21 жовтня 2008 року у справі №2-512/200р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними позивачем ОСОБА_2 та не спростованими відповідачкою ОСОБА_6 обставини її вибуття із спірного житла на постійне проживання у квартиру АДРЕСА_2 із квітня 2008 року.

Однак, належних та допустимих доказів про вибуття із спірного житла на постійне місце проживання у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 відповідачки ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 суду не подано.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою позивача від першого шлюбу і щдо вересня 2009 року постійно проживала із батьком у спірній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2008 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, встановлено, що ОСОБА_3 із січня 2008 року проживає з батьком у м. Тернополі, оскільки відвідує там школу.

ОСОБА_3 навчалась у Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів №11 Тернопільської міської ради Тернопільської області (яка територіально знаходиться поряд із спірною квартирою), яку закінчила у 2009 році (Свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_4 ). На час навчання постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою №337 від 03.05.2018 року, виданою Чортківським гуманітарно-педагогічним коледжем ім.. О.Барвінського, ОСОБА_3 навчалася на денній формі навчання за спеціальністю «Початкова освіта» із 01.09.2009 року. 01.09.2011 року була відрахована із складу студентів училища у зв`язку із вступом до вищого навчального закладу.

У подальшому, ОСОБА_3 навчалась у Львівському Національному університеті ім..І.Франка, який закінчила 30.06.2017 року, про що виданий відповідний диплом магістра.

Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №114389833 від 18.02.2018 р., ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 77,1 кв.м.

Із пояснень відповідачки ОСОБА_3 , даних нею як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, а також у відзивах на позовні вимоги ОСОБА_2 та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , вбачається, що під час навчання у Львівському Національному університеті ім..І.Франка вона проживала у спірній квартирі у дні, вільні від навчання чи тимчасової роботи, включно до лютого 2018 року, після чого попасти в квартиру не мала можливості у зв`язку із заміною батьком замка у вхідних дверях. У квартирі залишені її речі: фотоапарат, шкіряна куртка, взуття зимове і літнє, пилосос, посуд, постільна білизна, шкільні документи та приладдя, дорожня сумка із особистими речами (т.1 а.с.59). На даний момент ночує у друзів, на вокзалах, так як іншого постійного місця проживання не має. Квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 77,1 кв.м. була придбана для неї бабусею ОСОБА_8 Дана квартира є "сирою" квартирою у новозбудованому будинку (т.1а.с.56,60), де відсутня штукатурка, підлога, опалення, водопровід та каналізація, що стверджується поясненнями сторін, фотознімками (т.1а.с.62-63). А тому на даний час проживати у цій квартирі неможливо.

Таким чином, у суді знайшли доведення обставини, що квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 77,1 кв.м. є непридатною для проживання, а тому ОСОБА_3 не може бути визнана такою, що обрала дану квартиру постійним місцем проживання.

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не наведено будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання ОСОБА_3 іншого постійного місця проживання, як то: повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в ішне жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо, у задоволенні позову про визнання її такою, що втратила право на користування спірною квартирою, слід відмовити.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

З урахуванням вищенаведених норм права та встановлених апеляційним судом обставин, не можуть бути прийняті до уваги твердження апеляційних скарг, що ОСОБА_3 втратила право на користування спірною квартирою, оскільки належних та допустимих доказів про обрання нею іншого постійного місця проживання не було подано і судом таких обставин не встановлено.

Доводи апеляційних скарг про набуття ОСОБА_3 у власність іншої квартири АДРЕСА_3 , котра непридатна для проживання на дай час, не можуть бути підставою для визнання її такою, що втратила право на користування спірним житлом.

Згідно із ч.1 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.

Відповідно із частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно вимог ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Відповідно до положення ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , яка є членом сім`ї наймача ОСОБА_2 - його дочкою від першого шлюбу і була належно вселена у спірне житло та проживала там, чинились перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який не впускав її у квартиру, поміняв замок на вхідних дверях, що підтверджується заявами в поліцію (т.1; а.с.57-58).

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо задоволення зустрічного позову, яким усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення її у дану квартиру та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні вказаною квартирою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення прав дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у зв`язку із вселенням ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу колегії суддів. Про порушення прав дітей не може йти мова при даних обставинах, оскільки ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у спірній квартирі ще до їх реєстрації та вселення, а тому відновлення її прав на користування житлом, як особи, яка не має на даний момент іншого постійного місця проживання, не може вважатись порушенням прав малолітніх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, рішення суду в частині вирішення зустрічного позову слід залишити без змін та відновити дію рішення суду щодо даних вимог.

Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, покласти на сторони в межах, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 , Тернопільська міська рада до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 , Тернопільська міська рада до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням задовольнити частково. Визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 із квітня 2008 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року залишити без змін, відновивши дію рішення у нескасованій частині.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.