ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5670/19 Справа № 183/5623/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Олімпекс-Агро,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Олімпекс-Агро про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Олімпекс-Агро про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі (а.с. 2-3).

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV -ДП № 049558, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 17 жовтня 2002 року йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,810 га, кадастровий номер :02:034:0582, що розташована на території Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У липні 2017 року йому стало відомо, що між ним та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 0547 від 28 березня 2003 року, відповідно до якого належна позивачеві на праві приватної власності земельна ділянка була передана в оренду відповідачеві строком до 31 грудня 2021 року. Зазначена додаткова угода була зареєстрована в Новомосковському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 04.03.2008 року за № 04:08:126:01087. Позивач зазначає, що додаткову угоду до договору оренди він не підписував, продовжувати орендні відносини з відповідачем не бажав. При цьому позивач зазначає, що між ним та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» 13 листопада 2002 року був підписаний договір оренди земельної ділянки без номер, який був зареєстрований Новомосковським районним відділом земельних ресурсів 28.03.2003 року терміном на 4 роки 11 місяців 29 днів. Після закінчення терміну договору у 2007 році йому було запропоновано продовжити договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, однак він відмовився, запропонувавши його укласти строком на 5 років. Після цього ніяких договорів між ним та відповідачем не укладалося, жодної пропозиції щодо укладення додаткової угоди до договору оренди йому не надходило. Також позивач наполягає на тому, що неодноразово звертався до ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» з проханням передати йому земельну ділянку для самостійного використання, але йому в цьому відмовляли, і лише на початку 2017 року за допомогою кваліфікованої юридичної допомоги він отримав копію додаткової угоди до договору оренди, яка містить підпис, що йому не належить. Вважає, що зазначена додаткова угода до договору оренди підлягає визнанню недійсним, оскільки він його не підписував, а отже її волевиявлення на укладення такого правочину не було, а сторонами не дотримана обов`язкова письмова форма правочину, яка встановлена законодавством для договорів даного виду.

Просив суд визнати недійсною додаткову угоду без номеру до договору оренди земельної ділянки № 0547 від 28 березня 2003 року, укладену між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Олімпекс-Агро», щодо оренди земельної ділянки, площею 4,810 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:034:0582, що знаходиться на території Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Олімпекс-Агро» задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду без номеру без дати до договору оренди земельної ділянки № 0547 від 28 березня 2003 року, укладеної між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Олімпекс-Агро» (), щодо оренди земельної ділянки, площею 4,810 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:034:0582, що знаходиться на території Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрованої 04.03.2008 року в Новомосковському районному відділ Дніпропетровської регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис за № 04:08:126:01087.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 118-123/.

ТОВ Агрофірма «Олімпекс-Агро» з вказаним рішенням суду не погодилось та подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не проведено аналіз наданих сторонами доказів, докази досліджено шаблонно, без урахування їх змісту, що призвело до прийняття незаконного рішення (а.с. 155-159).

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд своє рішення обгрунтував тим, що надані позивачем докази у виді висновку експерту доводять, що ОСОБА_1 особисто не підписував додаткову угоду до договору оренди, не був ознайомлений з його змістом, не виявляв волевиявлення на орендні відносини з відповідачем, не давав згоди на реєстрацію договору. Додаткову угоду складено та подано на реєстрацію відповідачем без відома ОСОБА_1 , що суперечить п. 3 ст. 203 ЦК України, та є беззаперечною підставою для визнання додаткової угоди недійсною.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV -ДП № 049558, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 17 жовтня 2002 року, ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,810 га, кадастровий номер :02:034:0582, що розташована на території Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 5).

Матеріали справи містять копію договору оренди земельної ділянки без номеру від 13.11.2002 року, зі змісту якого вбачається, що ТОВ ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» уклали договір оренди земельної ділянки, площею 4810 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, договір зареєстровано в Новомосковському районному відділі земельних ресурсів 28.03.2003 року, зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок під № 548 (а.с. 9, 58).

Представником відповідача суду надано додаткову угоду до договору оренди № 0547 від 28.03.2003 року, у відповідності до якого ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» та ОСОБА_1 уклали угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди, додаткова угода була зареєстрована у Новомосковському районному відділі Дніпропетровської філії центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 04.03.2008 року за № 04:08:126:01087 (а.с. 61).

Згідно з висновком експерта № 5128-18 від 17.01.2019 року за результатами проведення судової почеркознавчої по цивільній справі № 183/5623/17 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , в графі «Орендодавець» в Додатковій угоді до договору оренди без номеру та дати від 2007 року до Договору оренди земельної ділянки № 0547 від 28 березня 2003 року, якою передається в оренду земельна ділянка площею 4,8100 га за кадастровим номером :02:034:0582, яка зареєстрована Дніпропетровської філії центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 04.03.2008 року за № 04:08:126:01087 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 80-81).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. чення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України перелічені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання правочину недійсним (п. 2), відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» визначає, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені особи.

Згідно ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ч. 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» порушення вимог статті 4, так само як і недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, є підставою для визнання договору недійсним.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Стаття 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент укладання та закінчення строку дії основного Договору оренди) передбачала, що Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що додаткову угоду складено та подано на реєстрацію відповідачем без відома ОСОБА_1 , що суперечить п. 3 ст. 203 ЦК України, та є беззаперечною підставою для визнання додаткової угоди недійсною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Доводи заявника стосовно того, що висновок експерта є неповним, неясним та необгрунтованим колегія суддів до уваги не бере, оскільки висновок експерта відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, експертизу проведено експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність, має відповідну технічну освіту, стаж експертної роботи у відповідній галузі, кваліфікаційний клас судового експерта за відповідною спеціальністю. При проведенні експертизи використані затверджені методики, нормативні акти та довідкова література. Заявником не надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Однак, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Заявником не надано будь-який належних та допустимих доказів на спростосування доводів та обставин викладених в рішенні суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Тому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Олімпекс-Агро залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров