Справа № 756/4035/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Томіленко В.В., Якименко Т.С., Головатюк І.І.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку в два місяці для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер спадкодавець ОСОБА_6.

Позивач є сином померлого ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_2 - дочкою.

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно у виді земельної ділянки, площею 0,0630 га, розташованої на території АДРЕСА_2.

За посвідченим 27 червня 2002 року державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори заповітом, ОСОБА_6 вказану земельну ділянку заповів ОСОБА_4, та власноручно передав позивачу оригінал державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2002 року та нотаріально завірену довіреність на управління та розпорядження всім своїм майном.

30 листопада 2007 року позивач склав заяву про прийняття спадщини до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, яка цієї ж дати була посвідчена державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 Однак ця заява до нотаріальної контори позивачем подана не була через перенесення ним ішемічного інсульту, що позбавило його можливості пересуватись.

25 травня 2013 року позивачем на адресу Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори було направлено заяву про прийняття спадщини, яку зареєстровано 28 травня 2013 року.

31 березня 2017 року позивач отримав позовну заяву ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованого об'єкта з доданим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року на ОСОБА_2

Позивачу стало відомо, що 13 березня 2012 року ОСОБА_8, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, набула права власності на вищевказану земельну ділянку.

Позивач вважає, що відповідачем пропущено визначений законом строк для прийняття спадщини, оскільки в матеріалах спадкової справи, що відкрита в Одинадцятій Київській державній нотаріальній конторі, на заяві ОСОБА_2 про прийняття спадщини міститься резолюція щодо пропущення строку на прийняття спадщини.

ОСОБА_4 не проживав постійно зі спадкодавцем, а проживав в будинку, що збудував на земельній ділянці, яку він вважав, що отримав у спадок після смерті батька на підставі заповіту від 27 червня 2002 року.

Позивач є непрацездатною особою, як за віком так і через інвалідність І групи.

Видавши свідоцтво про право на спадщину лише відповідачу, нотаріусом було порушено законне право позивача на спадщину (обов'язкову частку). Позивач від спадщини не відмовлявся, заяви про відмову від спадщини не подавав.

ОСОБА_4 вважає, що строк для прийняття спадщини після смерті батька був пропущений ним з поважних причин, оскільки з 2005 року і до даного часу він хворіє після ішемічного інсульту, самостійно не пересувається та постійно потребує лікування.

З огляду на викладене представник позивача просить суд визначити ОСОБА_4 додатковий строк достатній для подачі заяви про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_6, тривалістю в два місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року дана цивільна справа призначена до підготовчого судового засідання.

Відповідачу було роз'яснено право на подання відзиву на позов та визначено строки його подання.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що за життя ОСОБА_6 залишив на її ім'я заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року, зареєстрований у реєстрі № 7873.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 березня 2012 року ОСОБА_9 є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна, а саме: земельної ділянки, площею 0,0630 га, розташованої на території АДРЕСА_2.

Зі змісту позовної заяви по справі № 755/6177/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на майно в порядку спадкування, підставою для обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 зазначав те, що він з 2001 року про 2017 рік безперешкодно користувався спірною земельною ділянкою, сплачував всі необхідні платежі та членські внески, був прийнятий до складу учасників садівницького товариства «Сілікатчик», його дітьми на цій ділянці було побудовано садовий будинок.

А відтак, твердження ОСОБА_4 під час звернення з даним позовом, що є предметом розгляду, щодо неможливості самостійно перне6суватись, починаючи з 2007 року є суперечливими. Більше того, ОСОБА_4 був 30 листопада 2007 року на прийомі у нотаріуса в Десятій Київській державній нотаріальній конторі. Проте, не подав заяви до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, ні самостійно ні поштовими засобами зв'язку, а майже через шість років 25 травня 2013 року надіслав до цієї нотаріальної контори написану власноручно заяву про прийняття спадщини, а не оригінал заяви про прийняття спадщини, засвідченої нотаріусом ще 30 листопада 2007 року.

Довідки з історії хвороби позивача містять періоди з 2005 р. по 2006 р. та з 2014 р. по 2016 р.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та був похований наступного дня.

ОСОБА_10 на похоронах батька був присутнім, вільно пересувався без сторонньої допомоги на кладовищі та під час поминального обіду, ніяких ознак хвороби після ішемічного інсульту не проявляв.

Протягом шести років питання спадщини його не цікавило, після 25 травня 2013 року він також не проявляв інтересу щодо наслідків розгляду нотаріусом його заяви про прийняття спадщини.

Посвідчення інваліда І групи в матеріалах справи відсутнє.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність реальних перешкод для прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк, тому, відповідач вважає, що ОСОБА_4 без поважних причин було пропущено строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

У своїй відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача ОСОБА_11 додатково зазначив, що позивачем заява про прийняття спадщини не була подана до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з поважних причин, пов'язаних зі станом здоров'я.

25 травня 2013 року позивачем на адресу Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори було направлено поштою заяву про прийняття спадщини, яку зареєстровано 28 травня 2013 року.

31 березня 2017 року позивач отримав позовну заяву про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованого об'єкта (справа № 755/3267/17) з доданим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року, на ОСОБА_2

Позивачу стало відомо, що після смерті їх батька спадщину отримала лише ОСОБА_9 на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. 02 жовтня 2003 року, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 набула право власності на вищевказану земельну ділянку, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 31 березня 2017 року.

Згідно виписки № 30317 з медичної карти стаціонарного хворого за період з 24.09.2005 р. по 20.10.2005 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: ЦВХ, ГПМК по ішемічному типу в басейні правої ВСА; гіпертонічна хвороба ІІ ст. Стан після перенесеного ГПМК (23.09.2005 р) виражений спастичний лівосторонній геміпарез.

За даними виписки № 2262/614 з історії хвороби стаціонарного хворого за період з 02.11.2005 р. по 23.11.2005 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: стан після перенесеного ГПМК (23.09.2005 р) виражений спастичний лівосторонній геміпарез, гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня.

Відповідно до виписки № 1172 з історії хвороби стаціонарного хворого за період з 15.12.2005 р. по 11.01.2006 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: ЦВХ, наслідки перенесеного ішемічного інсульту в басейні правої внутрішньої сонної артерії (від 24.09.2005 р.) на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня у вигляді лівостороннього глибокого спастичного гіпарезу з порушенням ходьби, і самообслуговування, формування контрактур суглобів лівої руки, повільний темп відновлення. Скарги на порушення ходьби і самообслуговування в зв'язку зі слабкістю зліва та загальною слабкістю. Рекомендації при виписці: повторний курс лікування, освідчення на МСЕК.

Витягом з акту огляду МСЕК довідка серії КА-1 № 023920 від 23.01.2006 р. підтверджується факт, що ОСОБА_4 призначено І групу інвалідності.

Після перенесеної хвороби у 2005 році позивач систематично проходив стаціонарне та амбулаторне лікування в різних медичних закладах, що підтверджується відповідною медичною документацію. А тому, пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини після смерті батька з поважних причин.

Таким чином, з моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 до спливу шестимісячного строку необхідного для подання заяви про прийняття спадщини, тобто до 23 лютого 2008 року і надалі позивач безперервно важко хворів та боровся з наслідками інсульту (24.09.2005 р.) у вигляді глибокого спастичного геміпарезу з порушенням ходьби та самообслуговування, формування контрактур суглобів лівої руки при дуже повільному темпі відновлення. Як наслідок в 2006 р. йому була призначена І група інвалідності загального захворювання.

Незважаючи на те, що 31 листопада 2007 року позивачем була складена заява про прийняття спадщини, він, змагаючись з важкою хворобою, тяжко хворіючи з 2005 року, будучи в сплутаній свідомості при загальній слабкості, не маючи фізичної можливості вільно рухатись та дозволу на це лікарів, не зміг вчасно подати вказану заяву та дійсно пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, проте вказані обставини були об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для нього, щоб вчасно звернутись до нотаріальної контори.

Крім того, позивач має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 був інвалідом І групи, тобто непрацездатною особою, яка, в силу ст. 1241 ЦК України спадкує обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.

У своєму запереченні на відповідь на відзив від 24 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_8 просила суд залишити без задоволення даний позов, вказуючи підстави, які є аналогічними підставам, викладеним нею у своєму відзиві від 04 липня 2018 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі було залучено в якості третьої особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві.

В судовому засіданні 27 листопада 2018 року було задоволено клопотання представника відповідача про допит як свідка відповідача ОСОБА_2

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року закінчено підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивач ОСОБА_13 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив. Додатково пояснив, що позивач вважав, що фактично прийняв спадщину, оскільки у нього була довіреність від батька на вчинення позивачем дій по розпорядженню майном батька, правовстановлюючі документи на земельну ділянку. На момент смерті, ОСОБА_4 з батьком не проживав, про наявність заповіту на ім'я відповідача не знав. Крім того, обгрунтовуючи поважність причин пропуску ОСОБА_4 строку звернення із заявою про прийняття спадщини за період з 23 січня 2007 року по 25 травня 2013 року - момент звернення до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, представник позивача повідомив, що ОСОБА_4 в силу свого похилого віку, стану здоров'я та юридичної необізаності вважав, що він здійснюючи управлінням майном, набув на нього право власності. Щодо поважності причин пропуску з 25 травня 2013 року по день звернення з позовом до суду - 29.03.2018 року повідомив, що позивач в результаті перенесеної у 2005 році хвороби, за станом свого здоров'я не зміг звернутись раніше.

Відповідач та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не уповноважила свого представника на участь в судовому засіданні, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Однак 29 листопада 2018 року подала до суду пояснення, де просила розглянути справу за відсутності її представника, та зазначила, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, тобто за змістом ч. 3 ст. 1272 ЦК України юридична неграмотність та необізнаність не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві виконання функцій і повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснювалось до 30 квітня 2016 року, а з 01 травня 2016 року - Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради.

Допитана як свідок в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла їх з позивачем мати, а ІНФОРМАЦІЯ_4 - їх батько. Після перенесеного інсульту позивач ОСОБА_4 ходив з палицею, проте пересувався самостійно, без сторонньої допомоги. Тому був спроможний самостійно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, проте цього не зробив. Вважала причини пропуску строку протягом такого тривалого часу не поважними та недоведеними під час судового розгляду.

Суд заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, покази ОСОБА_2 як свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи - спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством. Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, - до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом.

За приписами ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст.1212 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, або день, з якого вона оголошується померлою.

У ст. 67 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, що особа, яка не прийняла спадщину у встановлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_6 був зроблений запис за номером № 1496. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 зазначено, що батьками позивача є ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (а.с. 221).

З 03.02.1972 р. ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.221-222).

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану про народження 22.04.1951 був зроблений запис за номером № 436. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 зазначено, що батьками відповідачки є ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (а.с. 205).

За даними довідки ЖБК «Будівельник-3» від 01.12.2010 № 133 ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 22.06.1982 р. та знятий з реєстраційного обліку 05.02.2008 р., як померлий. (а.с. 201).

За даними довідки КП «Житловервіс «Оболонь» від 01.12.2010 № 132 та відмітки в паспорті ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 з 22.06.1982 р. проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 202,206).

На підставі державного акту про право власності на землю від 29.08.2002 р. № 66-2-04509 за ОСОБА_6 на праві власності була зареєстрована земельна ділянка (кадасторвий номер НОМЕР_4) площею 630 кв.м у АДРЕСА_2 (210-212).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько сторін ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5, повторно виданим 30.05.2009, та про що зроблений відповідний актовий запис в книзі реєстрації смертей ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 483 (а.с. 219).

За життя, 27.06.2002 р. ОСОБА_6 склав на ім'я ОСОБА_4 заповіт, яким заповів належну йому на праві особистої власності земельну ділянку, площею 0,600 га, ділянка АДРЕСА_2. Заповіт посвідчений нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 1у-1158 (а.с.220).

02.10.2003 р. ОСОБА_6 склав новий заповіт на ім'я ОСОБА_2, яким заповів їй все своє майно. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстровано в реєстрі за № 7873 (а.с.204-205).

За положенням ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_4 має першу групу інвалідності з 18.01.2006 року. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії КВ-1 № 009198 - довічно. (174,175).

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

30.11.2007 р. ОСОБА_4 було особисто підписано та посвідчено у державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, що була адресована Одинадцятій Київській державній нотаріальній конторі (а.с.18).

Як встановлено судом, що також не заперечувалось сторонами та їх представниками, вказана заява про прийняття спадщини від 30.11.2007 р. до нотаріальної контори подана не була.

28.12.2010 р. до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с.200).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В. 13.03.2012 р. на підставі заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 отримала право власності на земельну ділянку площею 0,0630 га, кадасторвий номер НОМЕР_4, що розташована на території АДРЕСА_2, що належала спадкодавцю на праві Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с.213,217-218).

25.05.2013 р. ОСОБА_4 власноручно була написана та відправлена поштовою кореспонденцією заява про прийняття спадщини до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с.219, 222).

Таким чином, станом на момент подання позивачем ОСОБА_4 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 батька - ОСОБА_6, строк визначений ст. 1270 ЦК України було пропущено.

30.05.2013 р. державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 було повідомлено, що його заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 від 25.05.2013 р. нотаріальна контора отримала 28.05.2013 р.. У визначений законом шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини ним не подано. З даних щодо місця реєстрації можна визначити відсутність факту прийняття спадщини. Одночасно повідомлено, що спадкодавцем у 2003 р. було складено інший заповіт, за змістом якого заповідач все своє майно заповів іншій особі. Заповіт, який був складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в тій частині, в якій він йому суперечить (а.с.223).

Судом встановлено, що єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_6 є його дочка ОСОБА_2, яка на підставі чинного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., являється з 13.03.2012 р. власником земельної ділянки площею 0,0630 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована на території АДРЕСА_2, що за життя належала спадкодавцю.

Згідно з пунктами 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Верховний Суд зазначив, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц.

У даному випадку позивач при зверненні до суду з позовними вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини просить визначити поважними причини пропуску строку подання ним заяви про прийняття спадщини та доводить факт прийняття ним спадщини з огляду на постійне проживання у будинку, збудованому земельній ділянці площею 0,0630 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована на території АДРЕСА_2, що за життя належала спадкодавцю.

Однак, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами, з 03.02.1972 р. та до дня смерті ОСОБА_6, позивач ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3, тобто окремо від свого батька, з яким разом до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_1, була зареєстрована та проживала його дочка - відповідач ОСОБА_2, яка фактично і прийняла спадщину після смерті батька, як спадкоємиця, яка разом зі спадкодавцем проживала за однією адресою.

Таким чином, твердження представника позивача щодо прийняття позивачем спадщини після смерті батька через проживання у будинку, збудованому на земельній ділянці, що розташована на території АДРЕСА_2, що за життя належала спадкодавцю та наявність у нього оригіналів довіреності від імені ОСОБА_6 на розпорядження майном, складеної на його ім'я, та державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29.08.2002 р., є помилковими, оскільки прийняття спадщини регулюється виключно нормами ст.1268 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкове майно, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 465/3093/16-ц.

На підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини (хворобливого стану позивача, та, як наслідок, його неспроможності вчасно подати заяву про прийняття спадщини після смерті батька) представником позивача було подано ряд медичних документів.

Так, згідно виписки № 30317 з медичної карти стаціонарного хворого за період з 24.09.2005 р. по 20.10.2005 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: ЦВХ, ГПМК по ішемічному типу в басейні правої ВСА; гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Стан після перенесеного ГПМК (23.09.2005 р) виражений спастичний лівосторонній геміпарез (а.с.76-77).

За даними виписки № 2262/614 з історії хвороби стаціонарного хворого за період з 02.11.2005 р. по 23.11.2005 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: стан після перенесеного ГПМК (23.09.2005 р) виражений спастичний лівосторонній геміпарез, гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня. (а.с.78).

Відповідно до виписки № 1172 з історії хвороби стаціонарного хворого за період з 15.12.2005 р. по 11.01.2006 р. ОСОБА_4 виписаний з діагнозом: ЦВХ, наслідки перенесеного ішемічного інсульту в басейні правої внутрішньої сонної артерії (від 24.09.2005 р.) на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня у вигляді лівостороннього глибокого спастичного гіпарезу з порушенням ходьби, і самообслуговування, формування контрактур суглобів лівої руки, повільний темп відновлення. Скарги на порушення ходьби і самообслуговування в зв'язку зі слабкістю зліва та загальною слабкістю. Рекомендації при виписці: повторний курс лікування, освідчення на МСЕК (а.с.79).

Згідно витягу з історії хвороби № 3062 за період з 03.03.2006 р. по 16.03.2006 р. ОСОБА_4, інвалід І групи, виписаний з діагнозом: дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст., обумовлена гіпертонічною хворобою ІІІ ступеня, наслідки гострого порушення мозкового кровообігу (від 24.09.2005 р.) ішемічного типу в басейні правої внутрішньої сонної артерії у вигляді лівобічного вираженого геміпарезу. Церебрастенічний синдром (а.с.81).

За даними виписки з історії хвороби № 14/12951 за період стаціонарного лікування з 27.10.2014 р. по 06.11.2014 р. ОСОБА_4, інвалід І групи, має такий діагноз: гострий (21.10.2014 р.) Q задній інфаркт міокарда. Кардіосклероз. Атеросклероз аорти і вінцевих судин. Стенозуючий коронаросклероз. КГВ. Реканалізація і стенування ПКА ( 21.10.2014 р.). Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4. СН зі зниженою скорочувальною функцією міокарда. Одинична жолудочкова екстрасистологія (27.10.2014 р.) (а.с.82).

Відповідно до виписки з історії хвороби № 14/14618 за період стаціонарного лікування з 24.11.2014 р. по 03.12.2014 р. ОСОБА_4, інвалід І групи, має такий діагноз: нестабільна стенокардія з 24.11.2014 р по 26.11.2014 р. Постінфорктний (21.10.2014 р.) і атеросклеротичний кардіосклероз. Атеросклероз аорти і вінцевих судин. Стенозуючий коронаросклероз. КГВ, реканалізація і стенування ПКА ( 21.10.2014 р.). Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4 а.с.83).

Згідно консультативного висновку спеціаліста № 379 від 06.10.2015 р. ОСОБА_4 має такий діагноз: атеросклеротичний і постінфорктний кардіосклероз; атеросклероз аорти і вінцевих судин; стенозуючий коронаросклероз, КВП; стентування ПКА 21.10.2014 р., гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4 (дуже високий) (а.с.84).

Відповідно до виписки з історії хвороби № 3168 за період стаціонарного лікування з 20.10.2015 р. по 30.10.2015 р. ОСОБА_4 є інвалідом І групи та має такий діагноз: гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4 (дуже високий); ІБС; стенокардія напруження ФК ІІ; постінфарктний (21.10.2014 р.) і дифузний кардіосклероз; стенозуючий коронаросклероз - КГВ, стентування 21.10.2014 р. (а.с.85).

Згідно виписки № 16/14119 із стаціонарної історії хвороби за період з 15.10.2016 по 25.10.2016 р. ОСОБА_4 інвалід І групи має такий діагноз: гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4. Гіпертинзивне серце, ІХС стенокардія, ФК 2, постінфарктний (2014 р.) кардіосклероз з наслідком делятації порожнин серця СН ІІ-А; блокада правої ніжки пучка Гісса; стентування коронарних артерій (2014 р.); ЦВБ, ДЕП ІІІ ст. з помірними вестибулотактичними порушеннями та цефалічним синдромом; залишкові явища перенесеного ГПМК (2015 р.) у вигляді глибокого лівостороннього геніпарезу; жировий гепатох ІІ ст; хронічний панкреатит в фазі нестійкої ремісії.

Витягом з акту огляду МСЕК, довідка серії КА-1 № 023920 від 23.01.2006 р. підтверджується призначення І групу інвалідності ОСОБА_4 з 18.01.2006 р. (а.с.137).

За даними довідки УПФУ у Дніпровському районі м. Києва № 3088 від 17.05.2006 р. ОСОБА_4 отримує пенсію І групи інвалідності загального захворювання (а.с.138).

З досліджених під час розгляду справи медичних документів судом встановлено, що ОСОБА_4 переніс у 2005 році ішемічний інсульт та перебував на лікуванні в періоди з вересня 2005 року по березень 2006 року, з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, в жовтні 2015 року та в жовтні 2016 року.

Спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, тому, з урахуванням норм ст. 1270 ЦК України, шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини для ОСОБА_4 закінчувався 23 лютого 2008 року.

Однак, за період з 2008 року по 2013 рік, тобто до дня подання позивачем заяви про прийняття спадщини від 25 травня 2013 року, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого законодавством строку для подання позивачем заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, стороною позивача не доведено безперервності хвороби ОСОБА_4 після перенесеного у вересні 2005 року ішемічного інсульту, та не доведено поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини в період з 23 лютого 2008 року по 25 травня 2013 року.

Представником позивача не заперечується той факт, що написана 30 листопада 2007 року ОСОБА_4 заява про прийняття спадщини не була подана до нотаріальної контори. А вдруге така заява про прийняття спадщини була написана та відправлена позивачем лише 25 травня 2013 року, тобто по спливу майже шести років після смерті спадкодавця ОСОБА_6

Крім того, необхідно зауважити, що з 30 травня 2013 року (відмова нотаріуса) позивач був обізнаний про наявність іншого заповіту не на його ім'я та пропущення ним строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак представник позивача звернувся з даним позовом до Оболонського районного суду м. Києва лише 29 березня 2018 року, тобто через п'ять років після отримання відомостей з Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори про порушення його спадкового права.

Твердження позивача про його фізичну неспроможність звернутись до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини внаслідок перенесеного ішемічного інсульту у вересні 2005 року спростовується як письмовими доказами, зокрема, його ж заявою про прийняття спадщини від 30 листопада 2007 року, адресованою Одинадцятій Київській державній нотаріальній конторі, яку він особисто підписав, та яка була посвідчена державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, так і показами свідка ОСОБА_2

Доказів щодо виїзду державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за місцем проживання ОСОБА_4 для засвідчення заяви про прийняття спадщини від 30 листопада 2007 року, адресованої Одинадцятій Київській державній нотаріальній конторі, стороною позивача не надано.

Тому, суд приходить до висновку, що, маючи змогу особисто прибути до Десятої Київської державної нотаріальної контори для засвідчення заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька, позивач не був позбавлений можливості за своїм фізичним станом здоров'я вчасно подати або ж направити поштовою кореспонденцією цю заяву до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Крім того, суд не приймає доводи представника позивача щодо юридичної необізнаності ОСОБА_4 зі спадковим законодавством України, оскільки юридична необізнаність особи не є поважною причиною та не пов'язана з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Встановивши, що за відсутності будь-яких перешкод у виді об'єктивних, непереборних та істотних обставин в період з 2008 року по 2013 рік позивач не вчиняв дій з прийняття спадщини , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем доведено належними та допустимими доказами розмір понесених судових витрат по оплаті правничої допомоги у розмірі 6 780,00 грн.

З огляду на викладене понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 6 780,00 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючисьст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16,1217, 1218, 1223, 1233, 1268, 1269, 1272 ЦК України, ст.ст. 1-13, 76-83, 141, 209-211, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 6 780 (шість тисяч сімсот вісімдесят) 00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Астахова

Повний текст рішення виготовлений 15 березня 2019 року