САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/2014/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності,

за участю: представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 15.04.1961 року відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-УР №920440. Шлюб було розірвано, однак вони продовжували проживати разом однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, правами та обовязками, а 17.01.2003 року знову зареєстрували шлюб і продовжували проживати однією сімєю до настання смерті чоловіка, тобто до 10.02.2014 року. В період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок по вул. Дослідна, 83 в с. Олександрівка Дніпропетровської області, право на забудову якого, позивач отримала через працю в колгоспі. В подальшому будинок було продано та придбано житловий будинок по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.1997 року. У вказаному житловому будинку, житловою площею 27,8 кв.м. загальною площею 59,6 кв.м., позивач була зареєстрована з моменту його придбання, а саме з 14.02.1997 року. Інших джерел для його придбання у них з чоловіком не було, тому житловий будинок був придбаний за кошти отримані від продажу попереднього будинку. Тобто на придбання нерухомого майна були вкладені спільні кошти, що належали їм з чоловіком. На момент придбання спірного будинку вона фактично проживала з померлим в шлюбних відносинах і має право на Ѕ частку майна в спільній сумісній власності. Ніяких інших письмових договорів між нею та померлим укладено не було. Після смерті ОСОБА_6 її дочка, відповідач по справі ОСОБА_2 наполягала на оформленні документів на спадщину у нотаріуса. Вона відібрала всі документи, що перебували у неї, та звернулася з ними до Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори. Ще за життя чоловіка ними було визначено, що у разі його смерті житловий будинок буде їх з дочкою в рівних частках. Вона не сумнівалася, що дочка саме таким чином оформить документи. Однак при оформленні документів на спадщину її майнові права були порушені. Так, нотаріус не пояснила їй права особи, яка пережила свого чоловіка та має право на Ѕ частки в спільно нажитому майні, а також частку спадкування у другій половині нарівні з іншими родичами, також не пояснила, що хоча вона і проживала з спадкодавцем однією сімєю без реєстрації шлюбу на момент придбання житлового будинку, але має право на частку в спільному домоволодінні, не розяснила, що вона може подати відповідний доказ на підтвердження факту проживання однією сімєю без шлюбу. Т.ч. не оформила відповідне свідоцтво на частку в спільному домоволодінні і не виключила з спадкового майна її частку. За результатом позивач залишалася власницею 1/3 частки домоволодіння по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро. В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до позивача про виділення їй в натурі частки домоволодіння в житловому будинку по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро та пропонувала декілька варіантів його поділу. Крім того співмешканець ОСОБА_2 створює такі умови, що проживати в будинку фактично не можливо, а саме, постійно відрізає централізоване світло тощо. Тобто її фактично виживають з будинку, намагання врегулювати конфлікт залишаються без уваги. Згідно з відповіддю КП ДМБТІ від 15.02.2018 року №2059 зясовано, що остання інвентаризація домоволодіння по вул. Щоглова, 101 була проведена в 1997 році, тобто перед укладанням договору купівлі-продажу. Загальна площа житлового будинку складає 59,1 кв.м., житлова 27,8 кв.м. Свідоцтво про спадщину було оформлено відповідно до технічного паспорту наданого ОСОБА_2, в якому загальна площа житлового будинку вказана в розмірі 73,5 кв.м.. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати житловий будинок по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро спільною власністю її та її чоловіка ОСОБА_6 та визнати за нею право на Ѕ частку житлового будинку по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро. Визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.04.2015 року за реєстровим №3-383, свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.04.2015 року за реєстровим №3-380, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.02.2015 року за реєстровим №3-208, видані державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори на житловий будинок по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпропетровську та скасувати їх реєстрацію.

12.04.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження на 22.05.2018 року на 13.00 год.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримувала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі обставин викладених в позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити на підставі обставин викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що позивачем не надано доказів за які кошти було придбано домоволодіння в 1997 році, в період коли вона з померлим проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених представником.

Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори.

Вислухавши доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 15.04.1961 року по 10.09.1990 рік, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-УР №920440, та копією актового запису про розірвання шлюбу №156 від 10.09.1990 року (а.с. 70, 108).

В період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок по вул. Дослідна, 83 в с. Олександрівка Дніпропетровської області, який в подальшому було відчужено відповідно до договору купівлі-продажу що було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 17.09.1996 року (а.с.79).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.02.1997 року, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що діяла в інтересах ОСОБА_9, ОСОБА_6 було придбано житловий будинок по вул. Щоглова, 101 в м. Дніпро, житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 59,6 кв.м.( а.с.62)

17.01.2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано повторно, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 17.01.2003 року (а.с. 109).

10.02.2014 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13.02.2014 року (а.с. 91).

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого Ѕ частину домоволодіння по вул. Щоглова 101 в м. Дніпропетровську заповів своїй доньці, відповідачу по справі ОСОБА_2 (а.с. 103)

Після його смерті відкрилась спадщина. Позивач та відповідач у встановлений законодавством строк звернулись до нотаріальної контори.

Так, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2015 року за №3-211 на ј частину спірного житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.02.2015 року за №3-208 на 5/12 частин житлового будинку (а.с. 65-66).

09.04.2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності за законом №3-380 на 1/12 частину спірного житлового будинку та свідоцтво про право власності за законом №3-383 на ј частину спірного житлового будинку. Фактично стала власницею 1/3 частини житлового будинку №101 по вул. Щоглова в м. Дніпропетровську (а.с. 158-159).

Позивач посилається на ті обставини, що оскільки на момент придбання спірного будинку фактично проживала з померлим без реєстрації шлюбу має право на Ѕ частку домоволодіння в спільній сумісній власності.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що в 1996 році подружжя переїхали на вул. Мачтову, самі відбудували будинок, позивач була на пенсії однак працювала, як розподілявся бюджет їй не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома з обома сторонами, в 1996 році вона продала ОСОБА_11 і ОСОБА_6 будинок по вул. Мачтовій. Оформлення документів у нотаріуса здійснював ОСОБА_6, а повну суму віддавали разом. В будинку був один вихід.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що був в гарних стосунках з померлим, допомагав йому будувати колодязь.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення ст. 74 СК України та ст.368 ЦК України (в ред. 2003р.).

Однак суд не може погодитися із зазначеними доводами позивача виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки положення Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України набрали чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не мають, то положення статей на які посилається позивач застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ними законної сили.

Враховуючи, що спірний житловий будинок було придбано в 1997 році (на момент коли діяли норми КпШС та ЦК Української РСР (в ред. 1963р.), правовідносини виникли до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому положення ч.2 ст.74 СК України, на які посилається позивач в позовній заяві та його представник в судовому засіданні, не можуть бути застосовані до зазначених правовідносин.

Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР (в ред. 1963 р.) було визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до положень ст.22 КпШС України та ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, до спільної сумісної власності відноситься майно, нажите подружжям підчас шлюбу та майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї.

Частиною 2 ст.6 КпШС України встановлено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.13 КпШС України права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обовязків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, законодавство України, що діяло на момент придбання спірного житлового будинку, чітко повязувало момент виникнення прав та обовязків подружжя із моментом офіційної реєстрації шлюбу, тобто факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права спільної часткової власності на придбане майно.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а отже в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст.ст. 6, 13, 22 КпШС України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 2-14, 19, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (м. Дніпро, вул. Щоглова, б.101, іпн.) до ОСОБА_2 (м. Дніпро, вул. Щоглова, б.101, іпн.4), третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора (м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.3) про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя О.П.Румянцев