Ухвала

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 210/2291/18

провадження № 61-3227ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - Публічне акціонерне товариство регіональна газова компанія «Криворіжгаз»,

третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії «Криворіжгаз» (далі - ПАТ РГК «Криворіжгаз») про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є власниками квартир за адресою: АДРЕСА_1. Розподіл природного газу побутовим споживачам їх будинку здійснює відповідач на підставі та відповідно до умов Типового договору. Дізнавшись про наміри відповідача встановлення загально-будинкового вузла обліку природного газу на їх будинок, не маючи на це згоди, позивачі звернулись із колективною заявою до відповідача про відмову у наданні згоди на встановлення загальнобудинкового вузла обліку спожитого природного газу, яку подали 02 серпня 2017 року до центру обслуговування клієнтів, оскільки не були згодні із встановленням групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі у їхньому під'їзді. Проте, отримавши відмову мешканців на встановлення групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі, будинок було відключено від газопостачання, про що завчасно мешканців вказаного будинку не попереджено та робітниками відповідача проведено роботи із встановлення на кожному під'їзді даного будинку групових лічильників газу. Розподіл природного газу побутовому споживачу - мешканцям будинку здійснюється відповідно до Типового договору розподілу природного газу, укладеного з Регіональною компанією «Криворіжгаз». Відповідачем не було погоджено договори про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового ВОГ по АДРЕСА_1 та не було погоджено відключення будинку за вказаною адресою від розподілу природного газу. Мешканцями вказаного будинку заява про встановлення загальнобудинкового лічильника не підписувалась, оскільки вони не бажають встановлення саме групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі.

На підставі вищенаведеного позивачі просили суд визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення групових вузлів обліку природного газу на ввідному газопроводі під'їздів та заборонити встановлення групових вузлів обліку природного газу на ввідному газопроводі під'їздів АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача обладнати будинок за вказаною вище адресою індивідуальними лічильниками газу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2019 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано порушеними права споживачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 встановленням загальнобудинкового вузла обліку природного газу у будинку АДРЕСА_1, які передбачені статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нав'язування умов одержання послуги, які ставлять споживачів у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушення принципу рівності сторін договору. Зобов'язано ПАТ РГК «Криворіжгаз», за свій рахунок, у строк до 01 січня 2021 року, здійснити встановлення у квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Стягнуто з ПАТ РГК «Криворіжгаз» на користь держави судові витрати в сумі 9 867,20 грн.

У лютому 2019 року ПАТ «Криворіжгаз» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Зі змісту частини четвертої статті 394 ЦПК України вбачається, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо зокрема Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час звернення позивачів до суду з цим позовом), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до статті 1 цього Закону у ньому наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги -результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 зазначеного Закону, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону, державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Як встановлено апеляційним судом, ПАТ РГК «Криворіжгаз» є оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Апеляційним судом встановлено, що позивачі цій справі є споживачами природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2500 (далі - Типовий договір), цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Вирішуючи питання за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, варто керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Тобто саме на оператора ГРМ покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, апеляційний суд, правильно виходив із того встановлення відповідачем вузла обліку природного газу на відповідному газопроводі під'їзду будинку АДРЕСА_1, в якому проживають позивачі, без урахування позиції його мешканців щодо встановлення індивідуальних лічильників обліку природного газу у їхніх квартирах є проявом нав'язування відповідачем, як оператором ГРМ таких умов одержання послуги, які ставлять позивачів, як споживачів природного газу, у нерівне становище порівняно з іншими споживачами; порушується принцип рівності сторін договору, що є наслідком визначення неналежним чином ціни продукції. Тобто діями відповідача порушуються права позивачів у справі.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що встановлення лічильників газу є обов'язком відповідача, і лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд ухвалюючи нове рішення у справі вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги позивачів і змінив позовні вимоги, є безпідставними, оскільки не відповідають дійсності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає правовій позиції ВеликоїПалати Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії «Криворіжгаз», третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак А. С. Олійник С. О. Погрібний