КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/711/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Волошин В.О.

Унікальний №761/41226/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року про відмову в забезпеченні позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Ганна Іванівна про визнання правовідносин припиненими та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Г.І. про визнання правовідносин припиненими та визнання права власності.

11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, просила заборонити ОСОБА_2 вчиняти певні дії щодо однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 31,20 кв.м., а саме:

- вселятися у вказану квартиру;

- укладати будь-які правочини (договори, угоди тощо), які можуть бути спрямовані на зміну власника, користувача вказаної квартири НОМЕР_1;

- надавати доручення та довіреності щодо права володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою НОМЕР_1;

- укладати будь-які правочини (договори, угоди тощо) з будь-якими особами щодо надання останнім права (доручення) на зміну власника, користувача вказаної квартири НОМЕР_1;

- користуватися, порушувати комплексність та цілісність, виносити за межі вказаної квартири НОМЕР_1 майно, що знаходиться у вказаній квартирі;

- влаштовувати поліпшення та проводити будь-які ремонті, ремонтно-будівельні та оздоблювальні роботи вказаної квартири НОМЕР_1;

В обґрунтування поданої заяви посилалась на те, що 24 грудня 2014 року відповідачем ОСОБА_2 було подаровано позивачу однокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1

В результаті проведених позивачем ремонтних робіт вартість спірної квартири збільшилась втричі, разом з кількістю кімнат.

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року в задоволені позову було відмовлено. Проте рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Вважаючи своє право порушеним ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду першої інстанції її попередня заява про забезпечення позову була задоволено та накладено арешт на спірне майно. Проте постановою Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року ухвалу суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні заяви відмовлено.

Наполягаючи на неврахуванні судом апеляційної інстанції під час задоволення позову ОСОБА_2 здійснених нею значних капіталовкладень у спірну квартиру та існуючи у відповідача реальну можливість у її продажі третім особам, посилаючись на знаходження в спірній квартирі належних їй речей, просила заяву задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 26 жовтня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що на даний момент спірна квартира практично є новоствореною річчю, через зроблені апелянтом капітальні поліпшення, збільшення її вартості та розширення площі, шляхом створення замість однієї двох окремих кімнат.

З огляду на заявлені апелянтом позовні вимоги та наявні в матеріалах справи документа, наявні всі підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки наразі відповідач є одноособовим власником спірного нерухомого майна та може здійснити його відчуження третім особам, що унеможливить виконання рішення суду в частині визнання за апелянтом права власності на частку спірного майна.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та її представники у судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином за всіма наявними в матеріалах справи адресами та адресою повідомленою стороною відповідача під час апеляційного розгляду справи.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 згідно поштового повідомлення від 11 грудня 2018 року був повідомлений належним чином про день, час, та місце розгляду справи на 19 грудня 2018 року призначене на 12 год. 15 хв.

Будь-яких клопотань/заяв на адресу суду апеляційної інстанції про відкладення розгляду справи або розгляд справи за відсутності від апелянта та її представників не надходило.

Інші учасники справи в судове засідання сторони не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутнього в судовому засіданні представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 19,60 кв. м.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року про забезпечення позову залишено без змін.

ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року у задоволенні клопотання буловідмовлено, оскільки забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року апеляційну скрагу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 було задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року скасовано, заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову задоволено, скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року у справі №761/41226/16-ц на квартиру АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 352,40 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

11 жовтня 2018 року позивачем повторно було подано заяву про забезпечення позову.

Відмовляючи в забезпеченні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить забезпечити позов у визначений нею спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду враховуючи предмет позову (визнання правовідносин припиненими та визнання права власності).

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Згідно п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Дані положення судом першої інстанції під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову були враховані.

Суд зобов'язаний здійснити оцінку наданих заявником доказів на підтвердження реального існування власних припущень щодо неможливості в подальшому виконання рішення суду.

Межі заявлених позивачем вимог, надані суду докази на підтвердження власних припущень не дають підстави стверджувати, про існування реальної загрози невиконання рішення суду в майбутньому.

Доводи апелянта щодо набуття спірним майном нового статусу як новоствореного, збільшення вартості майна в результаті здійснених ремонтних робіт та поліпшень, належними і допустимими доказами не підтверджені, а тому вважаються колегією суддів необґрунтованими.

Покладені в основу апеляційної скарги посилання на реально існуючу можливості у відповідача, як єдиного власника, здійснити відчуження спірного майна на користь третіх осіб, колегія суддів оцінює лише як констатацію існуючого у власника права на вчинення певних дій з належним йому майном, без наведення конкретних обставин та надання доказів вчинення відповідачем будь-яких дій направлених на їх реалізацію.

Як звертала увагу суду сама апелянт забезпечення позову, зокрема повинно базуватися на обґрунтованих припущеннях заявника, що в разі невжиття таких заходів виконання рішення суду може стати утрудненим або неможливим.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи надані заявником докази суд першої інстанції прийшов до висновку саме щодо необґрунтованості її припущень стосовно можливих наслідків невжиття таких заходів, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 11 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль