Справа № 369/5698/18
Провадження № 2/369/378/19
РІШЕННЯ
Іменем України

27.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,10га з кадастровим номером :01:006:5071 в с.Віта-Поштова з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка набута ним у власність шляхом приватизації на підставі рішення сільської ради, право власності зареєстровано у відповідності до чинного законодавства. Але прибувши до своєї земельної ділянки, маючи намір оглянути та провести дії щодо очистки від чагарників, не зміг потрапити до неї. Ділянка була обнесена загорожею з колючого дроту, на якому містились попереджувальні таблички про заборону проходу на земельні ділянки. Біля паркану були озброєні військові, які пояснили, що огороджена територія належить військовій частині. При цьому йому не було надано жодних документів на підтвердження цим обставинам. Його ж вимоги про встановлення паркану на його земельній ділянці підтверджені листом сільської ради. Тому як власник земельної ділянки, має права вимагати усунення порушення його прав власності на майно. У добровільному порядку відповідачі відмовляються відновлювати його порушені права.

Просив суд з урахуванням уточненої позовної заяви від 25 травня 2018 року: усунути перешкоду в користуванні належній позивачу на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,1 та. за кадастровим номером :01:006:5071, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта - Поштова, з цільовим призначенням надана для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 усунути перешкоди у здійснення позивачем ОСОБА_1 права власності, користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою належній мені на праві власності земельної ділянки площею 0,1 га. за кадастровим номером :01:006:5071, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта - Поштова, з цільовим призначенням надана для ведення особистого селянського господарства шляхом не чинення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

04 липня 2018 року, 15 травня 2019 року до суду надійшли відзив на позов. Не погоджуючись з позовом представником ВЧ НОМЕР_1 вказано, що підрозділ військової частини розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 31,9862га, яка відведена ще за рішенням Ради Міністрів УРСР від 06 червня 1955 року та має гриф секретності «таємно». За рішенням сільської ради від 10 жовтня 2006 року затверджені матеріали інвентаризації і надано дозвіл на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею та скласти акт про постійне користування земельною ділянкою. З обмеженням фінансування протягом 2008-2015 років дані заходи не проводились. На даний час на обліку Київського КЕУ перебуває земельна ділянка загальною площею 31,7га. Тому вони заперечують право власності позивача на земельну ділянку та правомірність набуття ним прав на майно, оскільки передачу землі у приватну власність не погоджувалась з Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, згода Міністерства оборони України на припинення права постійного користування, відповідні дозволи Київським квартирно-експлуатаційним управлінням не надавались. Вважають, що в їх діях відсутня протиправна поведінка. Просили врахувати, що відповідачі за чинним законодавством не мають будь-яких повноважень приймати будь-які рішення щодо розпорядження землями оборони та землями, які є державною власністю. Просили суд відмовити в задоволенні позову.

24 липня 2018 року до суду надійшов відзив Київського квартирно-експлуатаційного управління. Вказали, що у них на обліку перебуває земельна ділянка площею 31,7га, відведеної ще за рішенням Ради Міністрів УРСРС в 1955 році. Така ж земельна ділянка обліковується за даними органів Держгеокадастру України станом на 01 січня 2015 року. У зв`язку із змінами в земельному законодавстві, Міністерством оборони України було організовано роботу щодо приведення у відповідність документів, яка триває і на даний час. Також на даний час триває судовий спір щодо фактичного неправомірного зменшення площі земель оборони та здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення. Просили врахувати, що передача землі у приватну власність не погоджувалась з Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, згода Міністерства оборони України на припинення права постійного користування, відповідні дозволи Київським квартирно-експлуатаційним управлінням не надавались. Задоволення позову порушує права оборонного відомства та знівелює положення чинного законодавства щодо правового режиму та порядку використанні земель оборони. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задоволити позов.
У судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечували. Просили суд відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №30-34 від 30 листопада 2017 року передано безкоштовно у власність, в межах норм безоплатної передачі ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:5071, площею 0,1000га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області; внесено відповідні зміни до Державного земельного кадастру; право власності на земельну ділянку зареєстровано в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106680512 від 07 грудня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:5071, площею 0,1000га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При розгляді справи відповідач заперечував правомірність вцілому набуття позивачем права власності. Дані доводи суд до уваги не бере, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів зокрема того, що право власності або рішення сільської ради були скасовані в судовому порядку. Саме право на оскарження рішень органів місцевого самоврядування та наявність судового спору не може ототожнюватись з неправомірним набуттям особою прав на майно.

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав лист Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №02-26/389 від 17 травня 2018 року та лист Київського квартирно-експлуатаційного управління від 08.05.2018 № 303/25-2808.

Згідно листа Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №02-26/389 від 17 травня 2018 року 25 квітня 2018 року на розширеній зустрічі сільського голови з громадськістю Командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 (який діє відповідно до Статуту гарнізону і караульної служби та Наказами керівництва) було зазначено про те, що військовою частиною було огороджено земельні ділянки, на якій, зокрема, знаходяться і земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:5070, :01:006:5071, з метою вжиття заходів недопущення сторонніх осіб на територію військової частини, оскільки дані земельні ділянки є їх власністю.

Згідно листа Київського квартирно-експлуатаційного управління від 08.05.2018 № 303/25-2808, відповідно до Протоколу проведення наради під головуванням заступника Міністра оборони України від 16 березня 2018 щодо розгляду питання оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_2 Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України спільно з Головним управлінням оперативного забезпечення Збройних Сил України визначено завдання розпочати топогеодезичні роботи щодо формування земельних ділянок та визначення (уточнення) меж та площ частини земельної ділянки зазначеного військового містечка. На ПвК «Центр» покладено завдання невідкладно вжити заходів щодо поновлення огорожі військового містечка № НОМЕР_2 (с. Віта-Поштова). З урахуванням вказаного, роботи щодо встановлення стовпів та натяжкою на них дротів на земельній ділянці, розміщеній в с. Віта-Поштовій виконувались представниками військової частини НОМЕР_1 .

Із листа Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області від 18 червня 2015 року встановлено, що відповідно до державної статистичної звітності (форма 6-зем) станом на 01 січня 2015 року в межах Києво-Святошинського району Київської області за Міністерством оборони України обліковується серед інших і Віто-Поштова сільська рада, площею 32,0 га.

Згідно з актом інвентаризації земель оборони, проведеної у 1993 році інститутом землеустрою Української Академії аграрних наук, за військовою частиною НОМЕР_1 рахувалося 33,6 га земель по Віто-Поштовій сільській раді Києво-Святошинського району Київської області, у тому числі 32,7 га у постійному користуванні військової частини.

За висновками комісії, затвердженими постановою спільного засідання колегії Міністерства оборони України та державного комітету України по земельних ресурсах від 23 листопада 1993 №8/11, запропоновано залишити у постійному користуванні Міністерства оборони України по цьому військовому містечку земельну ділянку площею 32,0 га, та 1,6 га.

Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Подані позивачем листи як на доказ порушення межі та встановлення паркану саме на його земельній ділянці суд оцінює критично. Так, певні обставини мають підтверджувати лише належними та допустимими доказами, зокрема висновками експертів, які мають спеціальні знання у відповідній галузі. Інформація, викладена у листі сільської ради, є фактично виклад іншої думки (зі слів), а лист Київського КЕУ взагалі не містить посилання на земельну ділянку позивача. З поданих документів взагалі не можливо встановити коли, ким встановлений паркан на земельній ділянці позивача, яким чином він проходить по земельній ділянці, чи взагалі проходить. У разі наявності паркану відсутнє обґрунтування яким чином є перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою за цільовим призначенням, хто саме чинив перешкоди в доступі до земельної ділянки. У матеріалах справи відсутні будь-які інші докази на підтвердження того, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, як саме порушуються відповідачами права позивача на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні за цільовим призначенням. Клопотань про забезпечення доказів позивачем суду не заявлені у разі складнощів в отриманні доказів, не повідомлено суду причини неможливості подати такі докази. Сам по собі факт, як вказує позивач, порушення межі при встановленні паркану не може слугувати беззастережним доказом порушення прав, якщо таке порушення, зокрема, могло відбулось ще до набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 03 січня 2020 року.

Суддя