ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м.Суми

Справа №585/721/18

Номер провадження 22-ц/816/1523/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року в складі судді Шульги В.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 26 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, вимоги якого уточнила (а.с. 35 - 37), до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, Роменська міська рада Сумської області, виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та неналежну оцінку доказам, наявних у матеріалах справи, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому, позивач послалася на те, що суд не взяв до уваги тих обставин, що вона та померлий у 2016 році ОСОБА_9 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1980 року і з того ж часу вона була зареєстрована у спірній квартирі. Також ОСОБА_1 вказала, що є наймачем квартири АДРЕСА_1, яка є єдиним її житлом і вона сплачує за надані комунальні послуги. Однак, ОСОБА_3, будучи разом із своїм неповнолітнім сином зареєстрованим в цьому жилому приміщенні, не проживає у спірній квартирі з 2000 року, його речей там немає, оскільки разом з малолітнім сином вони постійно мешкають за іншою адресою у цьому населеному пункті, залишаючись формально зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1, що знайшло своє підтвердження наданими по справі доказами та поясненнями свідків, у зв'язку з чим, на думку позивача, вони втратили право користування спірною квартирою. Крім того, ОСОБА_1 вважає безпідставними висновки суду про те, що між сторонами виникли неприязні стосунки, а вона чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирою. Також, позивач звертає увагу на ту обставину, що малолітній син відповідача ОСОБА_4 не є самостійним суб'єктом житлових відносин, а набуття або втрата ним права користування житлом залежить від набуття або втрати такого права його батьками. Тому, ураховуючи, як вона вважає, що ОСОБА_3 втратив право користування спірною квартирою з 02 березня 2000 року, у зв'язку з цим неповнолітній ОСОБА_4 взагалі не набув права користування житлом. Викладене, на думку позивача, вказує на порушення її житлових прав, так як реєстрація відповідачів у квартирі унеможливлює отримання нею субсидії, у зв'язку з чим її позовні вимоги мають бути задоволені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, відповідач зазначив, що спірна квартира була надана йому та батьку органом місцевого самоврядування на підставі обмінного ордеру від 21 лютого 1980 року як таким, що перебували на квартирному обліку. Шлюб між його батьком ОСОБА_9 та позивачем був укладений 28 вересня 2016 року, тобто за два тижні до його смерті, як він вважає, під тиском позивача. Також відповідач погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами того, що він втратив право користування спірною квартирою у зв'язку з тим, що перейшов на інше постійне місце проживання, що, на його думку, не відповідає дійсності, а також з тим, що її права порушені і, що вона є наймачем спірної квартири. При цьому, ОСОБА_3 зазначив, що не проживає у тій квартирі з 2000 року, хоча не втратив до неї інтересу і тимчасово мешкає з сім'єю за іншою адресою, проте, залишається зареєстрованим у спірній квартирі по АДРЕСА_1 і бере активну участь в утриманні того жилого приміщення та має намір проживати там, так як не має іншого постійного житла. 11 листопада 2016 року він звертався до виконкому Роменської міськради з проханням перевести квартирну чергу батька на його ім'я. Також, ОСОБА_3 звернув увагу на те, що саме з його дозволу, як основного квартиронаймача, у спірній квартирі був зареєстрований син позивача і там же знаходяться його речі, тобто, інтерес до житла він не втратив, однак, не може там проживати у зв'язку з виниклими неприязними стосунками з позивачем. Крім того, на думку відповідача, вимагати визнання його малолітнього сина таким, що втратив право користування спірним житлом позивач не має права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3 та законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами тієї обставини, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1, а, відповідно, і того, що її права порушені відповідачем. Також, суд вважав недоведеною ту обставину, що відповідач вибув із спірної квартири на інше постійне місце проживання, що б могло бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування тим жилим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 лютого 1980 року Виконавчим комітетом Роменської Ради депутатів трудящих м. Ромни ОСОБА_9 був виданий обмінний ордер на кв. АДРЕСА_1. При цьому, в ордері зазначено, що кількість в'їжджаючих становить 2 особи, тобто відповідач ОСОБА_3 вказаний як член сім'ї ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 118).

Відповідно до свідоцтва про одруження 28 вересня 2016 року ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 7), а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.с. 8).

Згідно з паспортними даними відповідача ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 10 березня 1994 року (т. 1 а.с. 84).

Як вбачається із свідоцтва про народження, батьком відповідача ОСОБА_3 є ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 86).

Крім того, відповідач ОСОБА_3 має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 89), який також зареєстрований у спірній квартирі.

З паспортних даних позивача ОСОБА_1 вбачається, що 03 червня 1997 року відбулась реєстрація її місця у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15).

Заявою від 11 листопада 2016 року відповідач надав згоду на реєстрацію ОСОБА_7, тобто сина позивача, за адресою свого місця реєстрації: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 90).

На підтвердження доводів позовної зави стосовно того, що відповідач вибув на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, ОСОБА_1 надала до суду наступні докази:

- акти перевірки паспортного режиму від 15 грудня 2015 року, від 03 листопада 2016 року з яких вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 з 1994 року зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4, але фактично не проживають там (т. 1 а.с. 9 - 10);

- довідки квартального комітету виконкому Роменської міськради від 23 січня 2002 року, 14 травня 2012 року та 9 грудня 2015 року, видані на ім'я ОСОБА_3, відповідно до яких останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, проте, з 02 березня 2000 року фактично проживає з сином в будинку батька дружини за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 11 - 13);

- інформацію ПП «Наш Дім» від 23 лютого 2018 року про те, що квартирна плата нараховується ОСОБА_1 на загальну площу квартири відповідно до постанови КМУ від 1 червня 2011 р. № 869. Документи, які б підтверджували приватизацію квартири, підприємству не надавались. Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладений з ОСОБА_1 27 січня 2017 року (т. 1 а.с 14).

Відповідач ОСОБА_3 заперечує проти позову і надав до суду заяву від 11 листопада 2016 року, направлену на адресу міського голові, в якій просив перевести квартирну чергу батька, який помер, на його ім'я (т. 1 а.с. 103).

З листа Управління адміністративних послуг Роменської міської ради від 25 квітня 2018 року за № 13-19/102 вбачається, що рішенням виконкому №115 від 19 серпня 2018 року ОСОБА_3 було взято на квартирний облік за місцем проживання (включено до складу сім'ї батька ОСОБА_9, тобто за місцем його реєстрації). Рішенням виконкому № 201 від 21 грудня 2016 року квартирну чергу останнього, у зв'язку з його смертю, переведено на ОСОБА_3 На даний час відповідач перебуває на квартирному обліку за місцем проживання у виконкомі Роменської міської ради, склад сім'ї: 2 особи (він та син), під реєстраційним номером № 3475 в списку загальної черги під № 1224 (т. 1 а.с. 104, 105).

Європейський суд з прав людини вказав, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення її житлових прав відносно спірної квартири АДРЕСА_1, де вона зареєстрована та проживає з дозволу ОСОБА_9, якому на склад сім'ї з сином, тобто відповідачем по даній справі ОСОБА_3, 21 лютого 1980 року Виконавчим комітетом Роменської Ради депутатів трудящих м. Ромни був виданий ордер на спірне житло.

Зокрема, перевіряючи доводи сторін, встановлено, що відповідач не вибував із спірної квартири на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, хоча тимчасово проживає у будинку батька дружини, де, до того ж, мешкають і батьки дружини відповідача. Разом з тим, відповідач не втратив інтересу до спірного житла, ураховуючи, що рішенням виконкому № 201 від 21 грудня 2016 року квартирну чергу батька відповідача ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, було переведено на відповідача ОСОБА_3 і він перебуває на квартирному обліку за місцем проживання, де зареєстрований, у виконкомі під реєстраційним номером № 3475 в списку загальної черги під № 1224.

До того ж, батько відповідача незадовго до смерті дозволив зареєструвати у спірній квартирі свого внука, тобто неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_4, чого сторони не заперечували.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, а їх речі там відсутні не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивач не довела, що відповідач ОСОБА_3 вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, а його неповнолітній син взагалі не набув права користування спірним житлом, ураховуючи і обставини того, що за життя ОСОБА_9 дав згоду на проживання та реєстрацію у своєму житловому приміщенні сина та онука.

Крім того, той факт, що реєстрація місця проживання сина позивача ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 була проведена у листопаді 2016 року саме з дозволу відповідача ОСОБА_3 також свідчить по про те, що і позивачка вважає останнього наймачем спірного житлового приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги , в тому числі і щодо відсутності між сторонами неприязних відносин, висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як у справі незначної складності, тобто як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 22 березня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко