Провадження № 2/369/914/19
РІШЕННЯ

Іменем України

27.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка неправомірно зламала вхідні замки, відчинила двері та увійшла до квартири АДРЕСА_1 . Після чого повикидала всі його та його сімї речі на вулицю. Внаслідок зламу та проникнення було пошкоджено: пральну машину, холодильник, комп`ютерний стіл, роутер, кухонний стіл. Зникли такі речі: мультиварка, з газової плити поверхня, два електричні обігрівачі, соковижималка, болгарка, електричний шуроповерт. Щодо неправомірних дій відповідача була викликана поліція. Вказав, що через неправомірні дії ОСОБА_3 йому було завдано значної матеріальної та моральної шкоди. Із сімейного бюджету їм довелось виділяти кошти на придбання всіх вищевказаних приладів, які є важливими для домашнього побуту. Матеріальну шкоду він оцінює в розмірі 25 000 грн., моральну шкоду оцінює в розмірі 10 000 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь завдану її неправомірними діями шкоду в розмірі 35 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

02 травня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. ОСОБА_3 вказала, що вона та її донька є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Вже декілька років позивач в квартирі не проживає, але створює різноманітні перешкоди. За рішенням суду з даної квартири було виселено ОСОБА_5 , який у добровільному порядку судового рішення не виконував. Тому 29 травня 2018 року державним виконавцем були проведені дії щодо примусового виконання рішення суду та всі речі ОСОБА_5 , які знаходились в квартирі, були описані та вивезені ОСОБА_1 в невідомому напрямку. Вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимоги, а сума збитків, як матеріальних, так і моральних визначена наугад. Просила відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_3 та її малолітній доньці ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року усунуто перешкоди в користуванні майно та виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_3 .

З пояснень сторін встановлено, що рішення суду в добровільному порядку не було виконано ОСОБА_5 , тому виконавцями вчинялись дії щодо примусового виконання даного рішення.

Так, 29 травня 2018 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Київській області було проведено опис майна боржника ( ОСОБА_5 ), які знаходились в даній квартирі, про що складено відповідну постанову.

Згідно акту депутата Тарасівської сільської ради від 20 листопада 2018 року вселення ОСОБА_3 до квартири відбулось після виселення ОСОБА_5 (на підставі виконавчого листа).

У постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

На підтвердження належності майна та розміру завданих збитків ОСОБА_1 надав суду рішення суду по справі 369/4334/17 та видаткову накладну від 11 листопада 2016 року на суму 10855,92 грн.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що все майно, яке вказано в позовній заяві належало ОСОБА_1 , його вартість, пошкодження, неможливість подальшого використання цієї речі, в чому саме були пошкодження, купівля нових аналогічних речей. Не заявлено позивачем клопотань про витребування доказів на підтвердження позовних вимог щодо наявності шкоди, розміру шкоди та чинення відповідачем будь-яких дій щодо даного майна. Не повідомлено позивачем і причини неможливості подати такі докази. Позивач та його представник при розгляді справи обмежились лише власними поясненнями щодо наявності шкоди та її розміру. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При розгляді справи позивач пояснював, що неправомірні дії відповідача щодо його речей завдали, крім матеріальної шкоди, ще й моральні страждання. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчинялись будь-які дії щодо майна позивача. Натомість, з поданого позивачем рішення суду по справі 369/4334/19 встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 в спірній квартирі не проживають. Тому в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 03 січня 2020 року.

Суддя