ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6437/19 Справа № 210/5171/18 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання : Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2019 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є.у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.04.2017 року відповідач отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Через невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 20.08.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 111798,52 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 67246,41 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 8137,66 грн., заборгованість за пенею - 30614,52 грн., штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5299,93 грн.- штраф (процентна складова), яку позивач просить суд стягнути з відповідача та витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2019 рокуАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

В мотивування доводів апеляційної скарги представник АТ КБ «ПриватБанк» зауважує, що суд не взяв до уваги, що позивачем надано докази активного використання відповідачем кредитних коштів за карткою, строк дії якої встановлений 09/2020. В підтвердження заявлених позовних вимог надано виписку руху коштів по рахунку відповідача, що є первинною бухгалтерською документацію, чим доведено розмір заявлених вимог. Укладений письмовий договір складається із заяви позичальника та приєднаних Умов та правил, які є невід`ємною частиною.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1

укладено 10.04.2017 року кредитний договір шляхом підписання Анкети-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк» (а.с.6).

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2017 року утворилась заборгованість станом на 20.08.2018 року у розмірі 111798,52 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 67246,41 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 8137,66 грн., заборгованість за пенею - 30614,52 грн., штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5299,93 грн.- штраф (процентна складова) (а.с.5-7).

Відмовляючи АТ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність належними та допустимим доказами, через відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах наданих позивачем, доказів збільшення кредитного ліміту та первинних документів видачі карти, строку її дії.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань.

Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України - письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Як видно з матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини щодо належного виконання відповідачем умов укладено кредитного договору у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 10 квітня 2017 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, про відсутність належних та допустимих доказів, які доводять існування між сторонами договірних правовідносин.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Матеріалами справи доведено наявність між сторонами договірних зобов`язань, стосовно надання відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів, що кореспондує її обов`язок з їх повернення.

Як видно з матеріалів справи на ім`я відповідача ОСОБА_1 відкрито чотири карткових рахунка, зокрема картка універсальна НОМЕР_1 зі строком дії 09/20, тобто до 30 вересня 2020 року (а.с.127).

З виписки руху коштів по особовому рахунку НОМЕР_1 відкритим на ім`я ОСОБА_1 видно активне використання кредитних коштів, їх поповнення як власними коштами, так і коштами в терміналі обслуговування ОСОБА_2 , зняття як готівки, так і поповнення через картку рахунку мобільного телефонного зв`язку (а.с.116-124).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги представника позивача, стосовно стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, оскільки їх розмір при укладанні кредитного договору сторонами не узгоджений.

В анкеті-заяві від 10 квітня 2017 року, яка підписана позичальником ОСОБА_1 відсутні відомості щодо погодженого розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, пені та (або ) штрафу за порушення зобов`язання, тому застосувати до кредитних правовідносин відсоткову ставку по договору, колегія суддів вважає неприпустимим, а доводи апеляційної скарги в цій частині неприйнятними.

А надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», та Витяг з Умов та правил, що міститься в матеріалах справи не містить підпису позичальника, що спростовує твердження представника позивача про узгоджений між сторонами розмір відсотків, пені та штрафів за порушення виконання грошового зобов`язання.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на розрахунок руху кредитних коштів та використання кредитного ліміту, колегія суддів вважає доведеним використання відповідачем ОСОБА_1 коштів в сумі 63134,45 грн., яке складається з тіла кредиту карткового рахунку 9980,05 грн., та платежів за послугою «оплата частинами» за період з 15 жовтня 2017 року по 18 липня 2018 року в сумі 53154,40 грн., без нарахування відсотків та штрафів.

Колегія суддів не може погодитися із твердженням відповідача про не використання кредитної картки після її отримання, оскільки вони спростовуються випискою руху коштів по картковому рахунку, з якого видно, що кредитні кошти використовувалися активно, зі зняттям, поповненням та оплатою мобільного зв`язку. Доказів звернення до правоохоронних органів із заявою про викрадення кредитної карткита фінансового телефону, без якого неможливо було б оформити "оплату частинами", навіть при викраденні картки, відповідач не надала.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір у сумі 4405,00 грн (1762+2643), проте позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тому підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 2487,57 грн., згідно розрахунку (4405х63134,45/111798,52).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 квітня 2017 року, яка станом на 18 липня 2018 року становить 63134,45 грн. заборгованість по тілу кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору в сумі 2487,57 грн.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: