ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/548/19Головуючий у 1-й інстанції Крамар В.М.
Провадження № 22-ц/817/1042/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

Рубінського В.М., представника відповідача

прокуратури Тернопільської області Свачій М.І.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційні скарги прокуратури Тернопільської області, ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2019 року, постановлене суддею Крамарем В.М. у цивільній справі № 593/548/19 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в обґрунтування якого зазначив, що 19.03.2013 року його було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України; 20.03.2013 року повідомлено про підозру у вчиненні даного кримінального правопорушення; 29.05.2013 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України; 22.03.2013 року йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а 10.04.2015 року обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 13.09.2017 року, залишеним буз змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15.11.2018 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення такого правопорушення. Вважаючи, що незаконними діями відповідачів йому заподіяно моральні страждання, пов`язані з порушенням звичного способу життя та зв`язків з оточуючими внаслідок тривалого періоду перебування під вартою та обмеження свободи; позбавлення спілкування з рідними, близькими, друзями в межах, які б відповідали його бажанню; позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань з метою організації свого життя; необхідністю з`являтися до правоохоронних органів для проведення слідчих дій і в судові засідання; а також пов`язані з погіршенням стану його здоров`я й виникненням загрози здоров`ю; погіршенням відносин з оточуючими; погрозами з боку працівників правоохоронних органів під час проведення досудового розслідування; приниженням честі та гідності внаслідок безпідставних звинувачень у здійсненні кримінального правопорушення, просив стягнути в його користь 880 503 грн. на відшкодування моральної шкоди, з яких: 521 625 грн. - компенсація моральної шкоди, заподіяної за час застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обчислена, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати; 358 878 грн. - компенсація моральної шкоди, заподіяної за час застосування іншого (не пов`язаного з ізоляцією від суспільства) запобіжного заходу, обчислена, виходячи з двократного розміру мінімальної заробітної плати, що становить 358 878 грн. Крім цього, вважав, що незаконними діями відповідачів йому заподіяно й матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку за весь період застосування до нього запобіжних заходів, що складає 283 764 грн. й обчислена з урахуванням встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати, у зв`язку з обмеженням його конституційного права на працю за час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і неможливістю працевлаштуватися під час дії запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки всі роботодавці вимагали довідку про не судимість, яка в період застосування такого запобіжного заходу містила інформацію про перебування його під кримінальним переслідуванням і це ставало підставою для відмови у прийняті на роботу.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 103 212, 20 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 593 122, 40 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі прокуратура Тернопільської області просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що погоджується із висновком суду про те, що в позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди з підстав наявності виправдувального вироку, однак не погоджується з висновками в частині доведеності позивачем фактів заподіяння йому моральних страждань, з сумою відшкодування моральної шкоди, яку вважає необґрунтовано більшою порівняно з розміром моральної шкоди, розрахованим відповідно до вимог закону та з наявністю підстав для відшкодування майнової шкоди.

Вважає, що жодних доказів, окрім пояснень самого позивача, на підтвердження перенесених ним душевних страждань, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків і стосунків з соціальним оточенням, матеріали справи не містять. На думку апелянта, за відсутності таких доказів суд безпідставно дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, посилаючись лише на факт перебування його під вартою та подальше виправдання. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в цілому в сумі 593 122, 40 грн. та за час перебування позивача під вартою, виходячи з розміру чотирьох мінімальних заробітних плат на місяць (412 848, 8 грн.), у той час як мінімально гарантований розмір відшкодування є досить великим і становить 283 764 грн., вважає необґрунтовано завищеним, таким, що не відповідає вимогам розумності й справедливості, завдає збитків державі.

Звертає увагу, що жодних доказів застосування органами досудового розслідування до позивача морального чи фізичного впливу суду не було надано. А здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи, на що посилається позивач, як на обґрунтування заявлених вимог, відноситься до повноважень органів досудового розслідування, передбачених кримінально-процесуальним законом, тому здійснення лише самих таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Також, вважає, що судом безпідставно не звернуто увагу на те, що виправдувальним вироком встановлено, що відомостей про наявність обмежень прав обвинувачених під час кримінального провадження, які підлягають поновленню у разі постановлення такого вироку, суду не повідомлено, клопотань з цього приводу не надходило.

Крім цього, звертає увагу на незастосування судом до спірних правовідносин п. 9 Положення про застосування ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові, яким встановлено, що виходячи з мінімальної заробітної плати розмір шкоди визначається тільки у тих випадках, коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення зі Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи чи у разі хвороби тощо).

Вважає, судом не надано належної правової оцінки тій обставині, що на момент затримання позивач ніде не працював, податки та обов`язкові платежі не сплачував, соціальну допомогу не отримував й за відсутності доказів на підтвердження його трудової діяльності, які б свідчили про те, що позивач міг і повинен був отримати визначений заробіток і лише неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, що позбавила його можливості отримання такого доходу, суд прийшов до необґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання відшкодування втраченого заробітку. При цьому, безпідставно не враховано відповідної правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 497/2885/15-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду, вважаючи його ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з Державної казначейської служби України на його користь 880 503 грн. на відшкодування моральної шкоди та 283 764 грн. для відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом тієї обставини, що за час дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання в період з 10.04.2015 року по 15.11.2018 року він перебував у статусі обвинуваченого, що обмежувало його права, свободи і не дозволяло у повній мірі реалізувати право на працю, так як при кожній спробі влаштуватися на роботу, роботодавці вимагали довідку про несудимість, з якої вбачалося, що за обліками МВС України ОСОБА_1 перебував в статусі особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, йому повідомлено про підозру й відносно нього діє запобіжний захід, що ставало підставою для відмови в прийняті на роботу. Також, покладення на нього обов`язку не відлучатися з м. Бережани Тернопільської області без дозволу прокурора або суду значно обмежувало в пошуках роботи, враховуючи негативну ситуацію на ринку праці у м. Бережани.

Вважає, що зазнав збитків в частині втраченого заробітку у сумі 283 764 грн., а доводи й розрахунки, проведені шляхом калькуляції, виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати за кожен місяць його перебування під слідством та судом, враховуючи позицію постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року в справі № 686/23731/15-ц, є обґрунтовані та належним чином мотивовані.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі відповідає обставинам справи. При цьому, звертає увагу на те, що моральну шкоду він пов`язував із погіршенням його здоров`я, погіршенням відносин з оточуючими, інших негативних наслідках морального характеру: необхідності прийняття участі в допитах, інших слідчих діях; спілкуванні з працівниками правоохоронних органів, що погрожували йому тюремним строком, просили визнати вину; тривалим триманням під вартою, що порушило його життєві плани та соціальні зв`язки, на довгий час відірвало від сім`ї, позбавило права працювати, погіршило відносини з оточуючими та дотепер вимагає додаткових зусиль для організації свого життя тощо.

Стверджує, що ситуація, пов`язана з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності була для нього інтенсивно психотравмуючою, оскільки кардинально змінила звичний спосіб його життя. Переживання даної ситуації супроводжувались інтенсивними негативними емоціями небезпеки, страху за життя та здоров`я, тривоги за власне майбутнє, обурення через безпідставність звинувачень і власну безправність, приниження, сорому, тривалої емоційної напруги. Безпідставні звинувачення поставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність, добре ім`я, знизили повагу до нього та авторитет з боку оточуючих.

На думку апелянта, беручи до уваги те, що законодавством не встановлено граничної максимальної межі в частинні розміру моральної шкоди, а також враховуючи обставини справи, розмір завданої йому моральної шкоди, враховуючи термін перебування під вартою та душевні страждання, які він у зв`язку з цим поніс, слід обчислювати, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, що становить 521 625 грн.; розмір такої шкоди з урахуванням терміну перебування під іншим запобіжним заходом, не пов`язаним з ізоляцією від суспільства - слід обчислювати, виходячи з двократного розміру мінімальної заробітної плати, що становить 358 878 грн. Загальна ж сума завданої йому моральної шкоди становить 880 503 грн.

У своєму відзиві Міністерство фінансів України апеляційну скаргу Прокуратури Тернопільської області підтримує та просить розглядати справу без участі його представника.

Звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, як учасниці цивільних правовідносин, яка і є боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів. У зв`язку з цим, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України. В таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Вказує, що не допускається стягнення з Державної казначейської служби України моральної і матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законом порядок виплати відповідних коштів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників та передбачений Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215.

Відзиви від ОСОБА_1 та прокуратури Тернопільської області на апеляційні скарги один одного до суду апеляційної інстанції не надходили.

У судовому засіданні представники Прокуратури Тернопільської області Свачій М.І. та позивача ОСОБА_1 - адвокат Рубінський В.М. подані апеляційні скарги підтримали, зіславшись на доводи, викладені в них; відносно апеляційних скарг один одного заперечили, вважаючи такі безпідставними.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, представники відповідачів Державного казначейства України, Міністерства фінансів України в судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає суду апеляційної інстанції право провести розгляд справи в їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, апеляційна скарга Прокуратури Тернопільської області підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.03.2013 року ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

20 березня 2013 року старшим слідчим СУ УМВС України в Тернопільській області за погодженням зі старшим прокурором прокуратури Тернопільської області повідомлено ОСОБА_1 про підозру у кримінальному провадженні від 16 лютого 2013 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (а.с. 12-13).

22 березня 2013 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області щодо підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 51 на звор.).

29 травня 2013 року старшим слідчим СУ УМВС України в Тернопільській області за погодженням зі старшим прокурором прокуратури Тернопільської області повідомлено ОСОБА_1 про нову підозру у кримінальному провадженні від 16 лютого 2013 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України (а.с. 14-17).

07 червня 2013 року старшим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Тернопільської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 16 лютого 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України (а.с. 18-27).

12 серпня 2014 року заступником прокурора Тернопільської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 16 лютого 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України (а.с. 28-36).

10 квітня 2015 року ухвалою вищого спеціалізованого суду України ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання прибувати за кожним викликом до суду і не відлучатися з м. Бережани Тернопільської області без дозволу прокурора або суду (а.с. 51 на звор.).

13 вересня 2017 року вироком Бережанського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 355 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним такого кримінального правопорушення. ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 189 КК України, яке підтримане потерпілим Мельником І ОСОБА_2 В ОСОБА_2 та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним такого кримінального правопорушення (а.с. 37-58).

15 листопада 2018 року ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Тернопільської області та представника потерпілого залишено без задоволення, а вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року щодо ОСОБА_1 - без змін (а.с. 59-70).

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.03.2019 року апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15.11.2018 року на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України повернуто прокурору.

Всього ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 67 місяців і 28 днів, з яких: під вартою - 24 місяці і 22 дні та 43 місяці і 6 днів щодо нього діяв запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року за № 266/94-ВР з наступними змінами і доповненнями відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пункти 1, 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону передбачають відшкодування громадянинові, в тому числі, заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій і моральної шкоди у випадках, наведених в ч. 1 цього Закону.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону (заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій) і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Частинами 5, 6 статті 4 зазначеного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно вимог ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Порядок застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначає відповідне Положення, затверджене спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів україни № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за № 106/1131.

Пункт 9 вказаного Положення передбачає порядок обчислення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які втратив громадянин внаслідок незаконних дій щодо конкретних категорій працівників. Також, даним пунктом Положення визначено, що у тих випадках, коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення зі Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається, виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII в 2019 році мінімальну заробітну плату з 01 січня 2019 року встановлено у місячному розмірі 4 173 грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 своєї постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності такого, що набрав законної сили виправдувального вироку суду щодо ОСОБА_1 , як правової підстави для відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, характеру та обсягу понесених позивачем душевних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, як таким, що відповідає вимогам законів, що регулюють спірні правовідносини й зроблений з урахуванням наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 вироком Бережанського районного суду від 13 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року визнано невинуватим у пред`явлених йому обвинуваченнях у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 355 КК України та за ч. 3 ст. 189 КК України й виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним таких кримінальних правопорушень (а.с. 37-70), суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що позивач відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду наділений правом на відшкодування моральної шкоди, оскільки мали місце незаконні повідомлення про підозру у вчиненні вказаних правопорушень, незаконне обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та у вигляді особистого зобов`язання.

Погоджується колегія суддів і з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу на загальну суму 593122,40 грн., з яких: 412 848, 80 грн. - компенсація завданої позивачу моральної шкоди за період застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, тривалість якого складає 24 місяці та 22 дні й обрахована, виходячи з чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування ОСОБА_1 під вартою (4 173 грн. х 4 х 24 міс. + 4173 грн. х 4 : 30 дн. х 22 дн. = 412 848, 80 грн.), де 4 173 грн. - встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати станом на дату ухвалення рішення суду; 180 273, 60 грн. - компенсація завданої позивачу моральної шкоди за період застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, тривалість якого складає 43 місяці та 6 днів й обрахована виходячи з однократного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць обрання такого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі (4 173 грн. х 43 міс. + 4 173 грн. : 30 дн. х 6 дн. = 180 273, 60 грн.).

Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції в частині застосування при розрахунку розміру завданої позивачу моральної шкоди мінімальної заробітної плати, встановленої з 01 січня 2019 року статтею 8 ЗУ Про державний бюджет на 2019 рік у розмірі 4 173 грн., що існувала на день ухвалення судового рішення, як такими, що узгоджуються з відповідними роз`ясненнями, викладеними Пленумом Верховного Суду України в п. 9 своєї постанови № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року з наступними змінами та доповненнями.

Також, при визначенні кратності такого розміру, судом вірно враховано час перебування позивача під вартою (більше двох років), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків з причини позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи, позбавлення спілкування з рідними, близькими, друзями в межах, які б відповідали його бажанню; позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань з метою організації свого життя і свідчить про значні моральні страждання, пов`язані з кардинальною зміною обстановки, зумовленої застосуванням запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Вірно судом враховано й факт порушення звичного способу життя позивача й протягом періоду (близько трьох з половиною років), коли діяв запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, оскільки протягом вказаного періоду позивач повинен був з`являтися до правоохоронних органів для проведення слідчих дій, у судові засідання, пов`язані з розглядом справи.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Тернопільської області в частині недоведеності позивачем факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральних страждань і як наслідок, - відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт перебування позивача під вартою протягом 24 місяців і 22 днів та застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі протягом 43 місяців і 6 днів, які прокуратурою Тернопільської області не оспорюються, за умови існування виправдувального вироку, є доказом перенесення позивачем моральних страждань, пов`язаних з душевними хвилюваннями, яких він зазнав внаслідок застосування до нього даних запобіжних заходів та порушення у зв`язку з цим його звичного способу життя, оскільки само собою розуміється, що умови утримання особи під вартою не відповідають звичайним умовам її проживання, а спеціальний закон, що регулює порядок тримання особи під вартою, на тій чи іншій стадії кримінального провадження встановлює значні обмеження для такої особи (у переміщенні, спілкуванні з рідними, друзями, реалізації будь-яких життєвих планів та бажань тощо). Окрім цього, перебування особи під кримінальним переслідуванням навіть без застосування жодного запобіжного заходу вимагає виконання нею ряду встановлених КПК обов`язків, пов`язаних з необхідністю проведення слідчих дій, розглядом кримінальної справи в суді, що також порушує звичний спосіб життя такої особи й свідчить про заподіяння їй моральних страждань, пов`язаних з певними душевними переживаннями та хвилюваннями, яких вона зазнала при проведенні таких процесуальних дій за умови, якщо в кінцевому випадку існує виправдувальний вирок.

Вважає безпідставними колегія суддів і доводи апеляційної скарги прокуратури Тернопільської області в частині необґрунтованого завищення судом розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під вартою, загальний розмір якої обчислено, виходячи з чотирикратного розміру мінімальних заробітних плат на місяць і складає 412 848, 80 грн. з посиланням на те, що мінімально гарантований розмір відшкодування, який в даному випадку становить 283 764 грн., є досить значним, оскільки встановлений ст. 13 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду граничний мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди не є обов`язковим для застосування такого судом. Особою, яка зазнала моральних страждань може бути заявлено про відшкодування шкоди й в більшому розмірі, що було зроблено позивачем ОСОБА_1 при зверненні з даним позовом з одночасним зазначенням, у чому саме такі полягають. В той час, правом визначення суми, що підлягає стягненню в користь позивача в судовому порядку з урахуванням наданих стороною доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та з урахуванням вимог розумності та справедливості наділений саме суд. У даному випадку судом вірно враховано передбачені законом вимоги (про що зазначено вище) для вирішення питання про визначення розміру компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в частині неврахування судом усіх обставин, що мають значення для визначення розміру моральної шкоди, що призвело до безпідставного зменшення судом такого розміру, обрахованого виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати за місяць перебування під вартою такого, що обрахований, виходячи з чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати за місяць перебування під вартою, та з двократного до однократного за період застосування іншого запобіжного заходу (не пов`язаного з позбавленням волі), оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами ряду обставин, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги в цій частині, зокрема, що стосується: погіршення стану його здоров`я й існування будь-якої загрози здоров`ю; погіршення відносин з оточуючими; погроз з боку працівників правоохоронних органів під час проведення досудового розслідування; приниження честі та гідності внаслідок безпідставних звинувачень у здійсненні кримінального правопорушення.

Не зважаючи на те, що колегія суду погоджується з висновками суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди й з підстав, наведених в апеляційних скаргах сторін Прокуратури Тернопільської області та позивача ОСОБА_1 , дане рішення скасуванню чи зміні в цій частині не підлягає, одночасно вважає, що наявні підстави для викладення резолютивної частини даного рішення у вказаній частині в дещо зміненій редакції з урахуванням наступного.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або в зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови № 12 від 24.10.2008 року Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку, апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема, у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року).

Відповідно до п.п. 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За приписами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України.

Зазначаючи у резолютивній частині рішення про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не в повній мірі врахував положення норм матеріального права, які регулюють порядок відшкодування такої шкоди (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, ст. 176 ЦК України, п.п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року)), що у відповідності до ст.ст. 367 ч. 4, 376 ч. 4 ЦПК України дає підстави колегії суддів для зміни резолютивної частини рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та викладення її змісту в редакції, що відповідає положенням вищевказаних законів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди (втраченого заробітку) у розмірі 103 212 грн. 20 коп. з 283 764 грн. заявлених ним до стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що з підстав відсутності відомостей про відсторонення позивача від роботи йому може бути відшкодовано лише втрачений заробіток за час утримання під вартою, оскільки внаслідок застосування такого запобіжного заходу ОСОБА_1 був позбавлений можливості реалізації свого права на працю, на відміну від періоду, коли до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки він зроблений без урахування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не ґрунтується на наявних у справі доказах.

Вірно встановивши, що до порушення кримінального провадження позивач ніде не працював, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин в частині вирішення вимог про відшкодування матеріальної шкоди п. 9 Положення про застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за № 106/1131, який передбачає, що виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати розмір шкоди (відшкодування втраченого заробітку) визначається лише у тих випадках, коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення зі Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо) і не зазначивши у своєму рішенні доказів, на підставі яких вважав, що причини з яких не працював позивач на момент притягнення до кримінальної відповідальності є поважними та за відсутності доказів, які б свідчили, що мав місце факт відсторонення позивача від роботи, на думку колегії суддів, прийшов до безпідставного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в даній частині вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту трудової діяльності, довідки з останнього місця роботи, які б вказували на реальний розмір втраченого заробітку, позивачем ОСОБА_1 суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження поважності причин, з яких позивач на час затримання не працював; беручи до уваги те, що позивач на момент затримання офіційно ніде не працював, податки та обов`язкові платежі не сплачував, соціальну допомогу не отримував, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем факту існування причинно-наслідкового зв`язку між триманням його під вартою та втратою заробітку, і як наслідок про відсутність правових підстав для стягнення в користь позивача майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку.

Враховуючи відсутність передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення матеріальної шкоди, доводи його апеляційної скарги щодо неможливості працевлаштуватися під час дії запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі з посиланням на те, що всі роботодавці вимагали довідку про не судимість, яка в період застосування такого запобіжного заходу містила інформацію про перебування його під кримінальним переслідуванням і це ставало підставою для відмови у прийняті на роботу колегія суддів відхиляє, як такі, що жодним чином не впливають на висновки колегії суддів в частині вирішення даних позовних вимог.

Безпідставними колегія суддів вважає дані доводи й в частині вирішення судом питання про визначення розміру моральної шкоди, оскільки окрім самих усних пояснень представника позивача в цій частині, матеріали справи не містять жодної інформації ні про наявність у ОСОБА_1 реальних спроб працевлаштуватися в період дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання; ні про відмову роботодавців працевлаштувати позивача саме з вказаних ним причин; ні про відмову правоохоронних органів у видачі ОСОБА_1 дозволу на залишення місця його постійного проживання в зв`язку з працевлаштуванням у іншому населеному пункті чи в зв`язку з необхідністю виїзду з інших поважних причин.

Також не приймає колегія суддів і посилання позивача для підтвердження підставності заявлених ним вимог в цій частині й на правову позицію постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року в справі № 686/23731/15-ц, оскільки даною постановою вирішувалось питання правомірності закриття провадження в частині вирішення судом вимог про стягнення матеріальної шкоди, а не рішення судів попередніх інстанцій по суті. Натомість, судом першої інстанції в даній справі провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди не було закрито, спір був розглянутий по суті, з чим колегія суддів повністю погоджується. Разом з тим, непогодження колегії суддів з висновками суду першої інстанції щодо прийнятого в цій частині рішення повністю узгоджується з викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилався позивач вище, висновком, яка при скасуванні ухвал судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження в справі за позовними вимогами про стягнення матеріальної шкоди звертала увагу на необхідність встановлення при новому розгляді фактичних обставин, що мають значення для прийняття рішення й такі обставини колегією суддів у даній справі встановлені.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами скасування судового рішення повністю або частково або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо часткового стягнення матеріальної шкоди прийнято судом першої інстанції без урахування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини; висновки, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи й не ґрунтуються на я на наявних у справі доказах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Прокуратури Тернопільської області підлягає до часткового задоволення, дане рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям колегією суддів нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч.1 п.п. 2, 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України; ст.ст. 176 ч. 1; 1176 ч.ч. 1, 2, 7 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1 ч. 1 п.1; 2 ч. 1 п. 1; 3 ч. 1 п. 5; 4 ч.ч. 1, 5, 6; 13 ч.ч. 2, 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року за № 266/94-ВР з наступними змінами і доповненнями; п. 9 Положення про застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за № 106/1131; ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Прокуратури Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України, Міністерства Фінансів України про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в сумі 283 764 грн. - відмовити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції: Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 593 122 (п`ятсот дев`яносто три тисячі сто двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 18 листопада 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи