Єдиний унікальний номер 227/4317/18 Номер провадження 22-ц/804/2832/19
Головуючий у 1-ій інстанції Хандурін В.В. Єдиний унікальний номер 227/4317/18
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2832/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2019 року цивільну справу № 227/4317/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (головуючий у 1 інстанції суддя Хандурін В.В., повний текст рішення складено 20 липня 2019 року),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ТДВ «Шахта «Білозерська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду та звільнений з роботи 03.08.2012 року. При звільненні з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не сплачено компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки у сумі 8235,38 грн. Ця грошова компенсація була стягнута з відповідача на його користь постановою Апеляційного суду Донецької області від 19.04.2018 року, однак судове рішення до теперішнього часу не виконане.

Посилаючись на положення ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2012 року по 20 вересня 2018 року суму 419 804 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 10 липня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначає, що правові висновки суду є помилковими. Посилання суду на рішення ЄСПЛ «Меньшакова проти України» в аспекті тлумачення ст. 117 КЗпП є хибним. Суд першої інстанції невірно застосував положення статті 233 КЗпП щодо строку позовної давності, та не врахував приписи пункту 20 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року, що початок перебігу тримісячного строку для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається саме з дня фактичного розрахунку. Оскільки на момент звернення до суду з даним позовом відповідач не здійснив повний розрахунок, то позивач вважає, що він звернувся в межах позовної давності.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення. В обґрунтування зазначає, що на момент звільнення позивача, спору щодо належних сум розрахунку між сторонами не було, та лише 19 квітня 2018 року постановою Апеляційного суду Донецької області з відповідача на користь позивача було стягнуто компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8235,38 грн. При цьому відповідно до практики ЄСПЛ дане зобов`язання врегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, вважають, що позивачем пропущено тримісячний строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового по суті вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких визначено порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша ст.116 КЗпП України наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (частина1)

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. (частина 2)

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача ТДВ «Шахта «Білозерська», починаючи з 26 липня 2005 року по 03 серпня 2012 року, коли його було звільнено за переведенням в ВСП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля».

При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, не було проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 було стягнуто компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 роки в розмірі 8235,38 грн. та судові витрати. Постанова суду набрала законної сили.

На виконання цієї постанови суду виданий виконавчий лист №227/1930/16-ц від 10.05.2018 року, на підставі якого державним виконавцем 10 липня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На час розгляду справи у суді першої інстанції судове рішення про стягнення грошових коштів виконано не було, що підтверджено довідкою з державної виконавчої служби.

Зазначені обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

23.09.2019 року вищезазначена сума боргу перерахована позивачу платіжним дорученням №6747 та виконавче провадження АСВП №56374374 з примусового виконання виконавчого листа №227/1930/16-ц закінчено на підставі п.9 ч.1 ст. 39 (фактичне повне виконання рішення), що підтверджується копією листа Добропільського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28.10.2019 року вих..№15.27/22-29990.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04 серпня 2012 року по 19 квітня 2018 року суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості є часом розрахунку з працівником та відмовив у зв`язку з пропуском тримісячного строку позовної давності. Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2018 року суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судового рішення про стягнення суми заборгованості по оплаті праці від 19.04.2018 року спірні правовідносини перейшли до площини виконання рішення суду та на них не розповсюджуються положення ст.117 КЗпП України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України N 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений статтею 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції наведені вище норми не врахував та помилково ототожнював поняття «час фактичного розрахунку» та «час ухвалення рішення суду про стягнення суми заборгованості».

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічний правовий висновок, висловлено у постановах Верховного Суду України від 20.11.2013 року (справа № 6-114цс13, від 08.11.2017 року (справа №6-1626цс17, та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.01.2019 року у справі № 462/4985/14-ц та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 758/4884/17-ц.

Таким чином, до правовідносин сторін застосовуються положення статті 117 КЗпП України, якщо працівнику не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то за весь період затримки розрахунку при звільненні, до якого також може входити період невиконання рішення суду про стягнення указаних сум, з роботодавця підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за умов, передбачених наведеною статтею.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починаючі з за період з 19 квітня 2018 року, суд першої інстанції помилково, в порядку ч.4 ст. 263 ЦПК України, посилався на правовий висновок, висловлений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду №807/1502/15 від 24 січня 2018 року та №810/1543/17 від 27 червня 2018 року та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №635/6277/14-ц від 06.12.2018 року оскільки вони не стосуються даних правовідносин та постановлені у справах з іншими обставинами. В постановах №807/1502/15 від 24 січня 2018 року та №810/1543/17 надано аналіз положенням статей 117 та 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Та в постанові від 24 січня 2018 року та №810/1543/17 висловлено правову позицію про застосування положень статті 117 КЗпП України у випадку, якщо в день звільнення працівник не був на роботі.

Також некоректним є посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010 року, оскільки в рішенні ЕСПЛ не йдеться про тлумачення застосування матеріальних норм національного законодавства, зокрема Кодексу законів про працю. В рішенні ЕСПЛ, з урахуванням конкретних фактів справи, яка була предметом розгляду, надається правова оцінка, чи за певних обставин, наведених заявником, держава діяла в межах своїх обов`язків відповідно до Конвенції та не допустила її порушення, зокрема, гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визначення цивільних прав та обов`язків, та зазначено висновок про часткове задоволення вимог заявника.

З матеріалів справи убачається, що при звільненні позивача 03.08.2012 року з ним не було проведено повний розрахунок, не сплачено компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки. Ця грошова компенсація була стягнута з відповідача на користь позивача постановою суду від 19.04.2018 року, однак судове рішення на час розгляду справи у суді першої інстанції не виконано.

Перерахування суми заборгованості на виконання судового рішення позивачу проведено платіжним дорученням лише 23.09.2019 року, у зв`язку виконавче провадження було закінчено постановою державного виконавця.

Таким чином, днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, є 23 вересня 2019 року і саме з цієї дати повинен відраховуватися тримісячний строк звернення з позовом до суду передбачений статтею 233 КЗпП України, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Тому висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем такого строку при зверненні до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04 серпня 2012 року по 19 квітня 2018 року є помилковим, оскільки судом невірно визначено час, з якого починається перебіг строку встановленого статтею 233 КЗпП України.

З урахуванням наведених вище правових норм апеляційний суд не приймає до уваги доводи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України та пропуску позивачем тримісячного строку позовної давності.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що з боку роботодавця має місце порушення права працівника на проведення повного розрахунку при звільненні, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсаційної виплати за порушення права на оплату праці - середнього заробітку весь час затримки розрахунку, починаючі з 04.08.2012 року (наступного дня після звільнення) та по 23.09.2019 року (день фактичного розрахунку).

Проте, суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону, неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував належним чином усіх обставин справи та дійшов помилкового висновку про відмову у позову, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу по суті суд апеляційної інстанції виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Порядок) для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділ ІV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм убачається, що обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинно розраховуватися із середньоденної заробітної плати з урахуванням відпрацьованого часу та нарахованих сум за період червень-липень 2012 року.

З наявних в матеріалах справи розрахункових листів за червень-липень 2012 року, убачається, що в червні та липні 2012 року кількість відпрацьованих позивачем днів становить 19 та 22 дні, а нарахована сума 5159 грн. 92 коп. та 6016 грн. 83 коп., відповідно.

Середньоденна заробітної плати складає 272 грн 60 коп. ((5159 грн. 92 коп. + 6016 грн. 83 коп.) / (19 д. + 22 д.)). Кількість робочого часу за час затримки розрахунку становить (з 04.08.2012 року по 23.09.2019 року) становить 1785 робочих днів.

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку повинен складати 486 591 грн. (272 грн 60 коп. х 1785 р.д.).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, з матеріалів справи убачається, що звертаючись у травні 2016 року до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 2005 по 2012 роки позивач зазначав, що розмір невиплаченої компенсації становить 11896 грн. 71 коп. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19.04.2018 року вимоги ОСОБА_1 було визнано обґрунтованими частково та стягнуто на його користь з ТДВ «Шахта «Білозерська» компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 роки в розмірі 8235,38 грн.

Таким чином, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

З урахуванням встановлених по справі обставин, наявності між сторонами спору щодо розміру грошової компенсації за невикористану відпустку та часткового задоволення позову працівника, апеляційний при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені виходить з принципу співмірності та справедливості, і при визначені суми яка підлягає стягненню виходить з розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах та її істотності порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 100 000 грн.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та того, що судом першої інстанції було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви, вважає за необхідне стягнути судовий збір за подання позовної заяви з позивача в дохід Держави у розмірі 3198,04 грн., та з відповідача у дохід Держави - 1000 грн. Водночас з урахуванням задоволеної суми необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 1500 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2019 року скасувати.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2012 року по 23 вересня 2019 року у сумі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3198 грн. 04 коп.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь Держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1000 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1500 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 26 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян