КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1806/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Лященко Аліни Михайлівни на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації,

встановив:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16 червня 2007 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від18 лютого 2016 року.

Під час перебування в шлюбі ним була придбана квартира АДРЕСА_11

Вважає, що 3/4 даної квартири є його особистою приватною власністю, оскільки на її придбання були витрачені кошти, виручені ним від продажу належного йому особистого майна.

27 грудня 2003 року, тобто до шлюбу з відповідачкою, брат подарував йому квартиру АДРЕСА_1

29 жовтня 2012 року він продав дану квартиру за 695 391 грн., що станом на день продажу квартири за курсом НБУ було еквівалентно 87 000 доларів США.

Виручені від продажу квартири кошти є його особистою приватною власністю.

Зазначені грошові кошти зберігалися у банківському сейфі, орендованому ним за договором оренди індивідуального (банківського) сейфу, укладеним 29 жовтня 2012 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль».

06 лютого 2013 року була придбана квартира АДРЕСА_2 за 919 195 грн., що станом на день укладення договору купівлі - продажу за курсом НБУ становило 115 000 доларів США.

Для оплати вартості квартири були використані належні йому грошові кошти, виручені від продажу квартири в розмірі 695 391грн., які становлять приблизно 3/4 вартості придбаної квартири, а тому вважає, що 3/4 частини квартири є його особистою приватною власністю.

Крім того, під час шлюбу ними також було придбано наступне майно:

1) квартира АДРЕСА_12

2) земельна ділянка, площею 0,1124 га, (кадастровий НОМЕР_4, розташована за адресою: АДРЕСА_13

3) житловий будинок, загальною площею 293,60кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_14

4) автомобіль марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований на ім'я відповідачки 05 лютого 2011 року;

5) 1/4 частина квартири АДРЕСА_1

Вважає, що дане майно є об'єктом права спільної сумісної власності його та відповідачки, і кожному з них належить по його Ѕ частині.

Просив суд, визнати за ним право особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1

Поділити майно подружжя шляхом: виділення та визнання за ним права власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, загальною площею 38,80кв.м.; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1124 га. (кадастровий номер НОМЕР_6, розташованої за адресою: АДРЕСА_15 частини житлового будинку загальною площею 293,60кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_16 1/8 частини квартири АДРЕСА_1

Виділення відповідачці: 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, загальною площею 38,80кв.м.; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1124 га (кадастровий номер НОМЕР_6, розташованої за адресою: АДРЕСА_15 частини житлового будинку загальною площею 293,60кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_17; 1/8 частини квартири АДРЕСА_1

Залишити у власності відповідачки автомобіль марки NISSAN, модель Х-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з відповідачки на його користь 127 650грн. компенсації вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката ЛященкоА.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вищезазначене рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вона неодноразово наголошувала та спростовувала, що квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 було придбано за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти позивача.

Так, відповідно до договору дарування від 27 грудня 2003 року №3202, у власності позивача перебувала квартира АДРЕСА_18 Право власності було зареєстровано Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 08 листопада 2006 року за №3876742.

29 жовтня 2012 року позивач продав вказану квартиру. Продаж квартири було вчинено за 695391 грн.

29 жовтня 2012 року між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір оренди індивідуального (банківського) сейфу №328, відповідно до умов якого, за твердженням позивача, в орендованому індивідуальному (банківському) сейфі він зберігав кошти, отримані від продажу квартири №110.

З аналізу умов договору оренди індивідуального (банківського) сейфу від 29 жовтня 2012 року №328 логічними є висновки про те, що неможливо достеменно встановити, що саме було покладено в орендований сейф.

Окрім того, в договорі оренди індивідуального (банківського) сейфу від 29 жовтня 2012 року №328 в розділі 4 вказано, що банк несе відповідальність лише за цілісність сейфу, але не за його вміст.

За умовами укладеного між позивачем та банком правочину, банк не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом.

Крім цього, пунктом 2.1 договору визначено, що термін дії оренди індивідуального (банківського) сейфу - з 29 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року, а пункт 5.2 договору передбачає можливість пролонгації договору шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Матеріали справи не містять доказів пролонгації договору оренди індивідуального (банківського) сейфу від 29 жовтня 2012 року №328 до 06 лютого 2013 року, тобто до дати укладання договору купівлі-продажу квартири.

Тому, твердження позивача, що отримані ним від продажу квартири грошові кошти у розмірі 695391 грн. перебували у індивідуальному (банківському) сейфі та згодом були повністю витрачені для купівлі квартири - не відповідають фактичним обставинам справи, також не підтверджуються письмовими матеріалами, наданими позивачем до позовної заяви.

Крім цього, зазначає, що спірний автомобіль не перебуває у її власності, однак судом не було встановлено дійсного власника спірного автомобіля, окрім того в матеріалах справи відсутні докази щодо витребування актуальної інформації про реєстрацію спірного транспортного засобу.

Окрім того, в матеріалах позовної заяви відсутній звіт про оцінку автомобіля марки NISSAN, модель Х-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1. Наявні лише скріншоти з інтернет-сайтів з оголошеннями про продаж аналогічних моделей в мережі Інтернет.

Тому, вартість вказаного транспортного засобу без урахування власних особливостей та технічного стану лише за наявними оголошеннями про продаж аналогічних моделей не є ринковою вартістю об'єкта оцінки.

Щодо порушення порядку розповсюдження режиму спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 293,6кв.м., що знаходиться за адресою: Київська обл., с. Шпитьки, вул. Лермонтова, 42, який розташований на земельній ділянці площею 0,1124га., то посилання позивача на декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року, як на підтвердження того факту, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя є такими, що не ґрунтуються на чинних нормах права.

Суд першої інстанції не витребував відомості про стан будівництва вказаного об'єкта, про введення його в експлуатацію, про реєстрацію права власності на зазначений об'єкт.

В матеріалах справи наявна лише копія декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року.

Просила, скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В свою чергу, ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що вимоги апелянта є безпідставними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

В обґрунтування відзиву, посилається на те, що відповідач визнає факт продажу позивачем 29 жовтня 2012 року квартири №110 за адресою: АДРЕСА_19 яка була особистою приватною власністю позивача, оскільки отримана ним у дар.

Також, відповідач не спростовує укладення позивачем 29 жовтня 2012 року договору оренди індивідуального банківського сейфу №328, однак зазначає, що позивач не може підтвердити, що вказаний договір оренди був пролонгований до 06 лютого 2013 року (день придбання позивачем та відповідачем як подружжя квартири АДРЕСА_20.

Зазначає, що в матеріалах справи наявна довідка, яка підтверджує, що оренда сейфа тривала з 29 жовтня 2012 року по 06 лютого 2013 року.

Позивач наголошує, що всі кошти, які були отримані ним від продажу квартири , яка перебувала в його особистій приватній власності, витрачені на придбання квартири АДРЕСА_21, а договір оренди банківського сейфу з датами початку та закінчення строку його дії, які співпадають відповідно з датою продажу однієї квартири, яка перебувала в особистій приватній власності позивача, та з датою придбання іншої квартири позивачем та відповідачем, як подружжям, лише додатково підтверджує цей факт.

Також, відповідач не надає жодних доказів на спростування того факту, що кошти позивача, отримані ним від продажу подарованої квартири, були витрачені на придбання спільної квартири позивача та відповідача.

Таким чином, 3/4 частини квартири АДРЕСА_22 є особистою приватною власністю позивача.

Крім цього, відповідач наголошує, що спірний автомобіль не перебуває у власності відповідача, тому суд незаконно розповсюдив режим спільної сумісної власності на нього. Однак, відповідач не надає суду апеляційної інстанції, як і не надала суду першої інстанції будь-яких доказів в підтвердження цього.

Позивач констатує, що автомобіль був придбаний позивачем та відповідачем під час шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, отже є об'єктом права спільної сумісної власності.

Зазначає, що автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, у позивача ж відсутній доступ до останнього. Крім цього, відповідач вказуючи, що оцінка зроблена на підставі порівняння з вартістю аналогічних автомобілів є не об'єктивною, не надає суду жодної альтернативної оцінки, хоча повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Також зазначає, що відповідач намагається запевнити суд, що будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шпитьки, вул. Лермонтова, 42 не є спільною сумісною власністю, оскільки в матеріалах справи міститься лише декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року.

Позивач наголошує, що крім вказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка підтверджує, що будинок був повністю збудований станом на 29 квітня 2014 року під час шлюбу позивача та відповідача, матеріали справи містять довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10 січня 2018 року, якою підтверджено реєстрацію права власності на вказаний будинок за відповідачем.

Даний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності і підлягає поділу між позивачем та відповідачем.

Також звертає увагу на те, що відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю, однак такі вимоги відповідача прямо порушують право власності позивача, оскільки позивач є співвласником переліченого у позові майна і має гарантоване право вимагати його поділу, підстав для відмови у задоволенні такого позову не існує.

Просив, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2, поданої її представником - Лященко АліноюМихайлівною без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 16 червня 2007 року перебували у шлюбі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року шлюб було розірвано.

Під час перебування у шлюбі, сторонами на підставі договорів купівлі-продажу було придбано наступне майно: - 06 лютого 2013 року - квартира АДРЕСА_5; - 11 січня 2008 року - квартира АДРЕСА_6; - 24 грудня 2009 року - земельна ділянка площею 0,1124 га., кадастровий номер НОМЕР_7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_23 - 13 квітня 2016 року на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року, виданої Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, на ім'я позивача зареєстрований житловий будинок, загальною площею 293,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_24, який розташований на належній сторонам земельній ділянці площею 0,1124 га., кадастровий номер НОМЕР_7.

Крім того, під час перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль НОМЕР_2, який був зареєстрований за відповідачкою 05 лютого 2011 року відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

На момент укладення сторонами шлюбу позивач на підставі Договору дарування квартири від 27 грудня 2003 року, був власником квартири АДРЕСА_7.

На підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2012 року дана квартира позивачем була продана за 695 391 грн., що станом на день продажу за курсом НБУ було еквівалентно 87 000 доларів США.

В цей же день між позивачем та АТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений Договір оренди індивідуального (банківського) сейфу, відповідно до якого банк прийняв у строкове платне користування індивідуальний (банківський) сейф №3114, що знаходиться в залі банку для збереження документів, грошових коштів та інших цінностей в порядку та на умовах, визначених договором.

Позивач зазначив, що у банківському сейфі він зберігав кошти, набуті від продажу квартири АДРЕСА_8.

Згідно з відміткою банку на останньому аркуші договору оренда банківського сейфу позивачем припинена 06 лютого 2013 року.

06 лютого 2013 року на підставі Договору купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_9.

Згідно з пунктом 3 Договору, правочин було вчинено за 919195 грн., що було еквівалентно 115 000 доларів США.

Позивач зазначив, що для придбання даної квартири ним були використані кошти, використані від продажу належному йому на праві власності квартири в розмірі 695 391 грн., що еквівалентно 87 000 доларів США, які зберігалися в банківському сейфі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю на умовах спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу між ними.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованими посилання позивача на ту обставину, що 3/4 частини квартири АДРЕСА_10 є його особистою приватною власністю, придбаною за рахунок вкладення коштів, виручених від продажу належного на праві особистої приватної власності майна, а тому спільним майном подружжя є 1/4 спірної квартири.

Крім того, автомобіль НОМЕР_2 з моменту його реєстрації знаходиться у користуванні відповідачки, є річчю неподільною, а згідно даними з мережі інтернет його вартість становить 255300 грн., а тому автомобіль необхідно залишити у власності відповідачки, а на користь позивача підлягає компенсація вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 127650 грн.

З висновками суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.; визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності за кожним по 1/8 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м. та в частині залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з стягненням компенсації у розмірі 127650 грн. колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст.57 СК України.

Відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Так, відповідно до договору дарування від 27 грудня 2003 року №3202, у власності позивача перебувала квартира за №110, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Машинобудівників, 15-Б.

29 жовтня 2012 року позивач продав вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 2012 року №50. Продаж квартири було вчинено за 695 391 грн.

Цього ж дня, 29 жовтня 2012 року між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір оренди індивідуального сейфу №328, відповідно до умов якого за твердженням позивача, в орендованому індивідуальному сейфі він зберігав кошти, отримані від продажу квартири №110.

Відповідно до вищезазначеного договору, орендар приймає в строкове платне користування індивідуальний (банківський) сейф для збереження документів, грошових коштів та інших цінностей.

Таким чином, з тексту договору оренди індивідуального (банківського) сейфу від 29 жовтня 2012 року №328 неможливо достеменно встановити, що саме було покладено в орендований сейф.

Тому, твердження позивача, що отримані ним від продажу квартири грошові кошти у розмірі 695 391 грн. перебували у індивідуальному (банківському) сейфі та згодом були повністю витрачені для купівлі квартири, розташованої за адресою: м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 15, кв. 57 не відповідають фактичним обставинам справи, та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, в договорі оренди індивідуального (банківського) сейфу від 29 жовтня 2012 року №328 зазначено, що банк несе відповідальність лише за цілісність сейфу, а не за його вміст.

Отже, банк жодним чином не може підтвердити, що саме знаходилося в орендованому сейфі. Банк не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом.

Враховуючи те, що покладені в основу рішення про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_4 особистої приватної власності на 3/4 частини квартири письмові докази суперечать іншим матеріалам справи, ці докази не відповідають критерію достатності (ч.1 ст.80 ЦПК України) для обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 у вищенаведеній частині.

Щодо висновку суду першої інстанції про залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з виплатою компенсації у розмірі 127650 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи не вбачається, що спірний автомобіль перебуває у власності ОСОБА_5

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, та не встановив дійсного власника спірного автомобіля, окрім цього в матеріалах справи відсутні докази щодо витребування інформації про реєстрацію спірного транспортного засобу.

Окрім цього, матеріали справи не містять звіту про оцінку автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Вирішуючи спір в даній частині, суд першої інстанції обмежився лише скріншотами з інтернет-сайтів з оголошеннями про продаж аналогічних моделей в мережі Інтернет, що є неприпустимим.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.; визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності за кожним по 1/8 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м. та в частині залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з стягненням компенсації у розмірі 127650 грн. підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про визнання квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м., визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.

У задоволенні позову про залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з стягненням компенсації у розмірі 127 650 грн. необхідно відмовити.

В решті рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року є законним та обґрунтованим, а тому повинно бути залишеним без змін, оскільки судом вірно встановлено про належність майна сторонам, як подружжю на умовах спільної сумісної власності, у зв'язку з чим майно підлягає поділу між сторонами.

Вищезазначений висновок зроблений судом першої інстанції у відповідності норм матеріального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч.1 ст.71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В абзаці 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року скасуванню в частині з прийняттям нової постанови в скасованій частині.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лященко Аліни Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.; визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності за кожним по 1/8 частини квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м. та в частині залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з стягненням компенсації у розмірі 127650 грн. скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Визнати квартиру АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 загальною площею 69,1кв.м.

У задоволенні позову про залишення у власності ОСОБА_5 автомобіля марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_3 з стягненням компенсації у розмірі 127650 грн. - відмовити.

В решті рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба