Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 724/640/17

провадження № 61-3935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року у складі судді Єфтеньєва О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» посилалося на те, 11 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 64, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 09 липня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 11 липня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 64, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлові будівлі, які складаються з: склад літ. «А», цегла/ракушняк, загальною площею 263,30 кв. м; склад літ. «Б», цегла, загальною площею 197,70 кв. м; склад літ. «В», ракушняк, загальною площею 39,30 кв. м; склад літ. «Г», ракушняк, загальною площею 73,60 кв. м, навіс літ. «Д»; навіс літ. «Ж»; навіс літ. «З», огорожа № 1-2, замощення 1, розташовані по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 не виконував взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 13 березня 2017 рокув нього утворилася заборгованість у розмірі 37 732,45 доларів США. Враховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк»просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною 224 704 грн.

ОСОБА_1 подала до суду клопотання про застосування позовної давності та просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено. Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У грудні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у частині стягнення заборгованості за відсотками в сумі 10 709,90 доларів США, що еквівалентно 287 134,04 грн, і в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною 224 704 грн.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована безпідставністю висновків судів попередніх інстанцій про неможливість задоволення позову в частині стягнення процентів. Судами не враховано, що у випадку невстановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення розмір процентів встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ).

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 березня 2018 року справа № 724/640/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 11 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 64, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 09 липня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 11 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 64, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлові будівлі, які складаються з: склад літ. «А», цегла/ракушняк, загальною площею 263,30 кв. м; склад літ. «Б», цегла, загальною площею 197,70 кв. м; склад літ. «В», ракушняк, загальною площею 39,30 кв. м; склад літ. «Г», ракушняк, загальною площею 73,60 кв. м, навіс літ. «Д»; навіс літ. «Ж»; навіс літ. «З», огорожа № 1-2, замощення 1, розташовані по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 13 березня 2017 року у ОСОБА_2 утворилася заборгованість, загальний розмір якої згідно з наданим позивачем розрахунком становить 37 732,45 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 18 831,00 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 18 355,29 доларів США; заборгованості за комісіями - 546,16 доларів США.

Відповідно до статті 611 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

Пунктом 2.4.1 укладеного між банком і ОСОБА_2 кредитного договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом, яке здійснюється щомісячно в останній робочий день поточного місяця (за винятком місяців в яких надається та остаточно погашається кредит) за період останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця (включно).

Згідно з пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов'язаний: сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному пунктами 1.1, 2.4, 2.9 цього договору та комісії в розмірах та порядку, передбачених цим договором; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктами 1.1, 2.4 цього договору.

Пунктом 4.4 кредитного договору встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Судами встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 було здійснено 23 листопада 2011 року.

Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, тобто 22 лютого 2012 року, і з цього чачу в банку виникло право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно з пунктом 4.1 укладеного між сторонами іпотечного договору в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 6.3 іпотечного договору передбачено, що він набирає чинності з моменту нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

В суді першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За вказаних обставин правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 22 лютого 2012 року, то саме з цього часу в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред'явив позов лише 04 квітня 2017 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, нарахованої в межах строку виконання основного зобов'язання.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо неможливості задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами, нарахованими з 13 березня 2014 року по 13 березня 2017 року, Верховний Суд виходить з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) наведено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як зазначено вище, строк виконання основного зобов'язання згідно з умовами кредитного договору було змінено на 22 лютого 2012 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів за кредитним договором. Таким чином, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами, нарахованими з 13 березня 2014 року по 13 березня 2017 року, є необґрунтованими.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про відмову в позові банку в означеній частині у зв'язку з пропуском позовної давності, тоді як вказані позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили необґрунтоване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунокпогашення заборгованості за процентами, нарахованими з 13 березня 2014 року по 13 березня 2017 року, Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю цих вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами, нарахованими з 13 березня 2014 року по 13 березня 2017 року, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами, нарахованими з 13 березня 2014 року по 13 березня 2017 року, відмовити у зв'язку з безпідставністю.

В решті рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:Б. І. Гулько

А. С. Олійник
С. О. Погрібний Г. І. Усик