Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 508/882/15-ц

провадження № 61-14661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Миколаївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби Українив Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року в складі судді Парія І. О. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 рокув складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби Українив Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївський районний сектор Головного управління ДМС України в Одеській області (далі - Миколаївський районний сектор ГУ ДМС України в Одеській області) про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами (ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 ) 19 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № 1126. За умовами договору банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 50 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти належним чином, використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15 % річних, комісійні винагороди та інші платежі з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 18 грудня 2017 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 24 грудня 2007 року був укладений договір іпотеки, посвідчений 24 грудня 2007 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб О. А. та зареєстрований в реєстрі № 268, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 47,0 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 2 500 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ісаївської сільської ради Миколаївського району Одеської області 05 серпня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15476433 від 05 серпня 2007 року, виданого ДП Миколаївське РБТІ. У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, виникла заборгованість за кредитом.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 1126 у розмірі 178 508,59 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 грудня 2007 року за реєстровим № 268, а саме на: житловий будинок, житловою площею 47,0 кв. м та загальною площею 70,8 кв. м, а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2 500 кв. м, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу. Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з зазначеного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління ДМС України в Одеській області.

Крім того позивач просив суд встановити вищий пріоритет ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» переважно перед іншими кредиторами на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 грудня 2007 року за реєстровим № 268, а саме на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року,позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 1126 у розмірі 178 508,59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 грудня 2007 року за реєстровим № 268, а саме на житловий будинок, житловою площею 47,0 кв. м та загальною площею 70,8 кв. м, а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2 500 кв. м, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління ДМС України в Одеській області.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у сумі 892,54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у сумі 892,54 грн.

В решті позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що в обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_2 своїх зобов`язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконував. Таким чином ОСОБА_2 порушив строки виконання платіжних зобов`язань.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 508/882/15-ц і витребувано її з Миколаївського районного суду Одеської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

04 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що житловий будинок, що є предметом іпотеки, придбаний ОСОБА_1 не за рахунок коштів, які отримані ОСОБА_2 за кредитним договором, а тому згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР відповідачі не можуть бути виселені без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслало заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначається, що доводи в касаційній скарзі є помилковими, безпідставними та такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Також зазначається, що відповідачі, не маючи законних підстав, продовжують проживати в спірному житловому будинку, в добровільному порядку виселятися відмовляються, тим самим порушують права ПАТ «Державний ощадний банк України» як іпотекодержателя спірного житлового будинку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно кредитного договору № 1126 від 19 грудня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське відділення № 7285 AT «Ощадбанк» надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 50 000,00 грн строком до 18 грудня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і ОСОБА_1 24 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб O. A. та зареєстрований в реєстрі за № 268. Згідно зазначеного договору банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, житловою площею 47,0 кв. м та загальною площею 70,8 кв. м, а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2 500 кв. м.

Предмет іпотеки (житловий будинок з господарськими будівлями) належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ісаївської сільської ради Миколаївського району Одеської області 05 серпня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15476433 від 05 серпня 2007 року, виданого ДП Миколаївське РБТІ.

Згідно пункту 1 договору іпотеки - цим договором забезпечується виконання боржником зобов`язань перед іпотекодержателем, що випливають з укладеного між ними кредитного договору № 1126 від 19 грудня 2007 року.

Згідно пункту 10 договору іпотеки предмет іпотеки на момент посвідчення цього договору нікому іншому не проданий, іншим способом не відчужений, під арештом, під заставою, у тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений, не обтяжений будь-якими зобов`язаннями, крім тих, що передбачені цим договором, є правомірно набутим та є власністю іпотекодавця.

ПАТ «Державний ощадний банк України» належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав ОСОБА_2 кредит шляхом видачі готівки з кредитного рахунку в сумі 50 000,00 грн.

Згідно пунктів 3.3.1; 3.3.2; 3.3.3; 3.3.5; 5.2; 5.3 зазначеного кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а саме повернути кредит в сумі 50 000,00 грн та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по зазначеному договору сплатити штрафні санкції. У разі порушення умов кредитного договору та договору застави на вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та пені.

12 листопада 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 1126 в сумі 76 003,01 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з статтями 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статей 35, 39 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

АТ «Державний ощадний банк України» належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав ОСОБА_2 кредит, шляхом видачі готівки з кредитного рахунку в сумі 50 000,00 грн.

В обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_2 своїх зобов`язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконував. Таким чином ОСОБА_2 порушив строки виконання платіжних зобов`язань.

12 листопада 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 76 003,01 грн (а.с. 23).

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Станом на 29 липня 2015 року прострочена заборгованість по вищезазначеному кредиту склала 178 508,59 грн, з них: прострочений основний борг по кредиту - 50 000,00 грн; прострочені проценти за користування кредитом - 45 236,39 грн; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 30 114,39 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 25 784,01 грн; сума інфляційних втрат від прострочених сум по кредиту - 14 673,16 грн; сума інфляційних втрат від прострочених відсотків по кредиту - 9 258 грн; 3% річних від прострочених сум по кредиту - 3 442,64 грн, що підтверджується копією розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 9-15).

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з статтею 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

23 квітня 2014 року позивач надіслав відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення № 28/01-19/10403 якою було їх попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ними усунення порушень по сплаті кредитної заборгованості (а.с. 6).

29 липня 2015 року позивач надіслав відповідачам вимогу про звільнення житлового приміщення та зняття з реєстрації № 28/01-3/1126/14685 (а.с. 8).

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що в обумовлені кредитним договором строки позичальник своїх зобов`язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконав, чим порушив строки виконання своїх зобов`язань.

Доводи касаційної скарги стосуються незаконності виселення відповідачів із житлового будинку, посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки касаційна скарга не містить.

Тому переглядаючи справу у касаційному порядку Верховний Суд діє в межах повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, та приходить до висновку, що підстав для скасування судових рішень в цій частині немає.

Позовні вимоги в частині виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку вирішені судом з неправильним застосуванням норми матеріального права - частини другої статті 109 ЖК УРСР, на що обгрунтовано посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні позову в частині вимоги про виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 109 ЖК УРСР, а також інших джерел права згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», що також залишилося поза увагою апеляційного суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання доказів, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню частково з ухваленням нового рішення по справі.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у частині позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

У решті рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська