Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 756/13438/16-ц

провадження № 61-26039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача:ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Омега-Банк», публічне акціонере товариство «Альфа-Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду м. Києва

від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д.,

Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

публічного акціонерного товариства «Омега-Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсним та скасування другого пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір відповідно до якого банк надав останній кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27 грудня 2037 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_10 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала

ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

До вказаного кредитного договору від 27 грудня 2007 року були внесені зміни відповідно до договорів № 1, № 2 від 25 грудня 2009 року та № 3

від 08 серпня 2011 року.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_10 та

ОСОБА_4 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого усі права та обов'язки ОСОБА_10 за кредитним договору

від 27 грудня 2007 року перейшли до ОСОБА_4.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору

від 27 грудня 2007 року, відповідно до якого кредитний договір було викладено в новій редакції, а саме було зазначено, що ОСОБА_4 є позичальником за договором, банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158 666,61 доларів 61 США на строк

до 27 грудня 2037 року зі сплатою 12,54 % річних та було внесено інші зміни.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору

від 27 грудня 2007 року, відповідно до якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого

ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором від 27 грудня 2007 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого

ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором від 27 грудня 2007 року.

Зазначав, що він не укладав з банком кредитний договір у 2007 році, не отримував від банку грошей за цим кредитним договором, а лише прийняв на себе усі права та обов'язки позичальника ОСОБА_10 за укладеним саме нею кредитним договором від 27 грудня 2007 року. Він розцінював пункт 2 договору № 4 від 08 серпня 2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 27 грудня 2007 року виключно як технічні зміни і доповнення до кредитного договору. ПАТ «Сведбанк» свідомо ввело його в оману, вказаний договір він підписав під впливом помилки, що суперечить частині п'ятій статті 203 ЦК України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а цей договір не відповідає вказаній нормі матеріального права.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним та скасувати пункт 2 договору № 4 від 08 серпня 2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 27 грудня 2007 року, оскільки цей правочин не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у складі судді Луценка О. М. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими й не підтверджені доказами, оскільки вони ґрунтуються лише на аналізі умов укладеного між сторонами договору, які жодним чином не порушують положення актів цивільного законодавства. Зміст вказаного кредитного договору не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що обов'язок доведення факту умисного введення банком позивача в оману, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про визнання пункту оспорюваного договору недійсним, позивач повинен був довести ті обставини, на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Сторона позивача в силу зазначених норм закону не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України 2004 року на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваного пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору були наявні ознаки нечесності, що такий договір було підписано ним під впливом помилки через свідоме введення його Банком в оману стосовно обставин його законності та відповідності договору про переведення боргу.

Крім того, що в разі, якщо є судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому суд розглядав питання дійсності кредитного договору і рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про визнання кредитного договору недійсним, суд повинен враховувати встановлені таким судовим рішенням зазначені обставини. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних про визнання недійсним кредитного договору від 27 грудня 2007 року та додатків до нього. У цій справі судами було встановлено, що кредитний договір

від 27 грудня 2007 року та додатки до нього не суперечать вимогам чинного законодавства України, підтверджена наявність заборгованості через неналежне виконання кредитних зобов'язань за договором, про що ОСОБА_4 був повідомлений та належним чином обізнаний. Отже, обставини щодо дійсності спірного кредитного договору та додаткових угод до нього вирішувалися судами, та в силу положень статті 61 ЦПК України 2004 року не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Договір про внесення змін до кредитного договору був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується судовими рішеннями, які були ухвалені судами у справах у спорах, що виникали саме з цього кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції помилково не застосовано частину першу статті 215 та частину п'яту статті 203 ЦК України, які підлягали застосуванню. Права та обов'язки за кредитним договором від 27 грудня 2007 року виникли у ОСОБА_4 не 27 грудня 2007 року і не з факту одержання ним кредиту, а тільки

08 серпня 2011 року та з договору про переведення боргу, за яким ОСОБА_4 придбав ці права та обов'язки в порядку статті 190 ЦК України як не споживчу річ у ОСОБА_10 на визначених договором про переведення боргу від 08 серпня 2011 року умовах.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Альфа-Банк» на касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником -

ОСОБА_7, у якому воно просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27 грудня 2037 року.

27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_10 з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір відповідно до умов якого ОСОБА_10 передала

ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

До кредитного договору від 27 грудня 2007 року були внесені зміни відповідно до договорів № 1, № 2 від 25 грудня 2009 року та № 3

від 08 серпня 2011 року.

08 серпня 2011 року між ОСОБА_10, ПАТ «Сведбанк» та

ОСОБА_4 було укладено договір про переведення боргу відповідно до умов якого всі права та обов'язки ОСОБА_10 по кредитному договору від 27 грудня 2007 року перейшли до ОСОБА_4.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору

від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого зміст кредитного договору було викладено в іншій редакції, позичальником було зазначено ОСОБА_4, було вказано, що банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158 666 доларів 61 цент США на строк до 27 грудня 2037 року зі сплатою 12,54 % річних та були внесені і інші зміни до кредитного договору від 27 грудня 2007 року.

09 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору

від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом.

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги відповідно до якого

ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором від 27 грудня 2007 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого

ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором від 27 грудня 2007 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

ПАТ «Альфа-Банк» зверталося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 27 грудня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звертався до суду із позовом до

ПАТ «ОСОБА_11 - Банк», ПАТ «Сведбанк» (ПАТ «Омега Банк») про визнання договорів недійсними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних про визнання кредитного договору від 27 грудня 2007 року та додатків до нього недійсними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року виселено без надання іншого житла ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_11,

ОСОБА_14, з квартири, що є предметом договору іпотеки.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4, подану предстанвиком - ОСОБА_7, задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною п'ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пугктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, однією з умов чинності правочину є дотримання вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб'єкта правочину, тому у випадку, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, зокрема, знаходилася під впливом обману, такі правочини визнаються недійсними.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що,

звертаючись до суду із вимогами про визнання пункту оспорюваного договору недійсним, позивач повинен був довести ті обставини, на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Сторона позивача в силу зазначених норм закону не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України 2004 року на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваного пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору були наявні ознаки нечесності, що такий договір було підписано ним під впливом помилки через свідоме введення його банком в оману стосовно обставин законності та відповідності договору про переведення боргу.

Крім того, судами при розгляді інших справ було встановлено, що кредитний договір від 27 грудня 2007 року та додатки до нього не суперечать вимогам чинного законодавства України, підтверджена наявність заборгованості через неналежне виконання кредитних зобов'язань за договором, про що ОСОБА_4 був повідомлений та належним чином обізнаний.

Отже, обставини щодо дійсності спірного кредитного договору та додаткових угод до нього вирішувалися судами, та в силу положень

статті 61 ЦПК України 2004 року не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Доводи касаційної скарги позивача є аналогічними із доводами її апеляційної скарги, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников