Житомирський апеляційний суд
Справа №273/1435/17 Головуючий у 1-й інст. Новицький Є. А.
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №273/1435/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим будинком та усунення перешкод в користуванні будинком та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим будинком

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Новицьким Є.А. у смт Баранівка

встановив:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив (а.с.34) та просив ухвалити рішення, яким визначити порядок користування будинком АДРЕСА_1, виділивши йому в користування приміщення житлової кімнати 1-7 площею 7,98 кв.м., відповідачці ОСОБА_3 виділити в користування житлову кімнату 1-4 площею 11,86 кв.м. та житлову кімнату 1-3 площею 16,69 кв.м., загальною площею 28,55 кв.м. Решту приміщень, а саме: кухню 1-5 площею 10,66 кв.м., кладову 1-6 площею 3,02 кв.м., коридор 1-2 площею 5,33 кв.м., веранду 1-1 площею 11,25 кв.м., погріб під житловим будинком залишити у їх спільному користуванні. Зобов'язати відповідачку ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні виділеними приміщеннями, надати можливість зробити дублікат ключів від будинку чи можливість встановити новий замок, ключі від якого будуть у ОСОБА_2 та у ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 07 вересня 2007 року купив у ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1. Ухвалою Баранівського районного суду від 27.12.2011 р. у справі №2-519/11, визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якої за кожним із них визнано право власності на Ѕ частину цього будинку. Позивач зазначає, що його право власності на вказаний будинок зареєстровано 02.03.2012 р. у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, але він цим будинком не користується до цього часу, так як відповідач чинить перешкоди, не дає йому заходити до будинку та користуватися ним. У 2013 році ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_3 позов про поділ цього будинку в натурі, проте рішенням Баранівського районного суду від 09.07.2013 року у справі № 0602/1455/2012 відмовлено в такому поділі будинку з підстав наявності сумнівів у правильності висновку експерта.

В березні 2018 року третя особа ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила визначити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1, виділивши їй у користування житлову кімнату 1-4 площею 11,86 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні власників та осіб, які проживають та зареєстровані у будинку; стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти витрачені на ремонт на утримання житлового будинку в сумі 9243 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на Ѕ частину зазначеного житлового будинку, проте, на час затвердження мирової угоди, та на день звернення до суду в зазначеному будинку зареєстровані та проживають, крім неї, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому, вона також має право на користування зазначеним житлом. Крім того зазначає, що ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку, не оплачував комунальні послуги та не витрачав коштів на ремонт будинку, тому повинен відшкодувати понесені нею витрати на покращення стану спірного будинку.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1, а саме: виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату 1-7 площею 7,98 кв.м., виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату 1-4 площею 11,86 кв.м., житлову кімнату 1-3 площею 16,69 кв.м., загальною площею 28,55 кв.м., решту приміщень, а саме: кухню 1-5 площею 10,66 кв.м., кладову 1-6 площею 3,02 кв.м., коридор 1-2 площею 5,33 кв.м., веранду 1-1 площею 11,25 кв.м., погріб під житловим будинком залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні виділеними приміщеннями та надати йому можливість зробити дублікат ключів від будинку чи встановити новий замок, ключі від якого будуть у ОСОБА_2 та у ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1280 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, окремо один від одного, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просили скасувати рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що приміщення, яке ОСОБА_2 просить виділити йому у користування не відповідає його частці у спільному майні. В свою чергу, судом безпідставно було визначено розмір часток власників без спеціальних знань та експертиз. Суд в оскаржуваному рішенні зосередив увагу на правах позивача, однак не звернув увагу на порушення прав інших мешканців будинку. ОСОБА_2 ніколи не мешкав у спірному житлі та не приймав участі в його утриманні, однак має намір здавати його квартирантам. На сьогоднішній день у даному будинку проживають та зареєстровані окрім відповідача її діти - ОСОБА_4 разом з чоловіком ОСОБА_8, ОСОБА_5 та мати відповідача ОСОБА_6, яка хворіє і за якою вона доглядає. Натомість позивач в даному будинку не проживає та не зареєстрований, має інший будинок по АДРЕСА_2. Доводи позивача про те, що вона чинить йому перешкоди у користуванні житлом є безпідставними. З огляду на наведене, просить суд відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2

ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги зустрічного позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не назвав жодних правових підстав, з яких відмовив їй у задоволенні зустрічних вимог, що випливали з законного права на користування житлом, яке вона утримує та в якому зареєстрована. Вважає, що суд необґрунтовано надав перевагу правам ОСОБА_2, хоча його право користування житлом жодним чином не відрізняється від її права на користування спірним житлом. Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив їй у відшкодуванні витрат, понесених нею на покращення житлових умов у спірному будинку.

Позивач ОСОБА_2 проти апеляційних скарг заперечив, надіславши відзив, у якому просив залишити без задоволення апеляційні скарги, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ухвалою Баранівського районного суду від 27.12.2011 р. у справі №2-519/11 затверджено мирову угоду, укладену 27.12.2011 р. сторонами в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок (а.с.5).

Зазначеною ухвалою суду визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право приватної власності по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним.

Як вбачається зі змісту витягів про державну реєстрацію прав, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували право власності на свої частки у вказаному будинку (а.с.6,40).

Відповідно до справи на домоволодіння №2 вбачається, що на земельній ділянці розміщено будинок літ. «А» та службове приміщення літ. «Б» (а.с.7-9).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, у власності якого перебуває Ѕ спірного будинку, має право на володіння та користування тією часткою майна, яка йому належить. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. А тому, на думку суду першої інстанції, позивач має право вимагати визначення порядку користування житловим будинком який перебуває у спільній частковій власності без виділення часток в натурі.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своє право власності на спірний будинок зареєстрували у встановленому законом порядку та набули право власності на Ѕ частини будинку кожен. Вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими, а той факт, що вона та інші особи в результаті задоволення первісного позову будуть обмежені в своїх правах не відповідає дійсності, адже згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставинами справи встановлено, що співвласники будинку, в якому кожному належить по 1/2 частині, не досягли взаємної згоди в користуванні будинком. Позивач позбавлений права користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не має ключів від вхідних дверей, відповідно не має вільного доступу до спірного житла.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення порядку користування будинком АДРЕСА_1 та зобов'язав іншого співвласника надати ключі чи встановити новий замок.

Право на звернення з таким позовом ґрунтується на положеннях частини третьої статті 358 ЦК України, згідно з якою право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності.

Як видно з матеріалів справи, будинок складається із житлових кімнат 1-7 площею 7,98 кв.м., 1-4 площею 11,86 кв.м. та 1-3 площею 16,69 кв.м., загальною площею 28,55 кв.м., кухні 1-5 площею 10,66 кв.м., кладової 1-6 площею 3,02 кв.м., коридору 1-2 площею 5,33 кв.м., веранди 1-1 площею 11,25 кв.м., погрібу під житловим будинком.

Запропонований позивачем порядок користування будинком не порушує права іншого співвласника. Крім того, визначенням порядку користування спільною власністю в судовому порядку буде захищено право кожного з співвласників на вільне володіння та користування сумісним майном.

Стаття 321 ЦК України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що відповідачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог та в обґрунтування і підтвердження зустрічних вимог, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи. Як на підставу своїх вимог посилалася на здійснення ремонтних робіт в будинку та неможливість виділу позивачу кімнати, оскільки запропонований порядок користування будинком буде порушувати права інших мешканців - членів її родини, проте доказів на підтвердження своїх доводів не надала.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо утримання нею спірного будинку та наявності в неї переважного права на користування ним, не спростовують вимог позивача про захист його прав як власника та визначений судом порядок користування.

При вирішенні справи суд керувався принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Крім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п.4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Взявши до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаного будинку, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у ньому, з урахуванням того факту, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку, розмір жилої площі, що припадає на одну особу, конфліктної ситуації, яка склалась між сторонами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що порядок користування будинком, запропонований позивачем, є розумним та справедливим та не призведе до порушення прав, свобод чи інтересів сторін у справі.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скаргиОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.

Головуючий Судді