Житомирський апеляційний суд
Справа №286/311/19 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 61 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л.

у цивільній справі №286/311/19 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів, процентів за користування чужими грошовими коштами та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом. Просила ухвалити рішення, яким стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь належні їй кошти в сумі 299 184,00 грн., проценти за користування коштами в сумі 313 130,92 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначала, що в серпні 2011 року відповідач, який як фізична особа - підприємець займається виготовленням столярних виробів, в розмові з нею повідомив, що він співпрацює з будівельною фірмою м.Києва, якій поставляє столярні вироби, та яка в якості оплати за поставлені ним вироби будує однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 318 645,00 грн. Дізнавшись про її намір придбати квартиру в м.Києві, відповідач запропонував, що він переоформить вказану квартиру на неї, а вона зобов`язана внести в касу його підприємства грошові кошти в розмірі вартості квартири. Вона погодилася на запропоновані умови. Їй була надана копія плану квартири та з 29 серпня 2011 року вона стала вносити кошти в касу підприємства ФОП ОСОБА_2 як внески за квартиру. Станом на 02.03.2015р. нею були внесені кошти в загальній сумі 299 184,00 грн.

Після складання акту звірки вона стала вимагати від ОСОБА_2 переоформити на її ім`я договір на вказану квартиру, на що відповідач повідомив, що у зв`язку з технічними причинами в самій будівельній організації на даний момент це зробити неможливо, треба чекати. Він не наполягав на внесенні решти коштів за квартиру, тому вона призупинила внесення цих коштів в касу відповідача.

21 червня 2018 року вона, маючи на руках довіреність ОСОБА_2 на представництво його інтересів у будівельній організації ТОВ «Флагман 1С», дізналася, що в дійсності 12 серпня 2011 року між відповідачем та будівельною організацією ТОВ «Еверест плюс» було укладено договір майнових прав на об`єкт нерухомості - вказану вище квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,65 кв.м. вартістю 318 645,00 грн.

Із додаткової угоди №2 від 12.02.2018р. до договору №169/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 12 серпня 2011 року вбачається, що на день підписання вказаної угоди відповідач ОСОБА_2 сплатив частково грошові кошти будівельній організації за квартиру, за яку в його касу нею вносилися кошти в сумі 158 007,00 грн., залишок становить 160 644,00 грн., який він зобов`язався сплатити частками до 15 квітня 2018 року.

Також їй стало відомо, що договір №169/ЕМ купівлі-продажі від 12 серпня 2011 року було розірвано 23.05.2018р. у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, а саме несплатою коштів по договору за вказану квартиру в строк, вказаний в додатковій угоді №2 від 12.02.2018р. до договору №169/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2011р. Також їй було повідомлено, що вона особисто має можливість придбати вказану квартиру в даний час шляхом укладання договору купівлі - продажу квартири, вартість якої становить 600 000,00 грн.

В зв`язку з вказаними обставинами, відповідач ОСОБА_2 обманув її та заволодів належними їй грошовими коштами в сумі 299 184,00 грн. з моменту отримання, а саме, з січня 2013 року (остання сума внесення коштів), використовував належні їй грошові кошти на свій розсуд та свого зобов`язання про оформлення прав на квартиру, за яку вона внесла в касу майже всю суму її вартості, не виконав та не мав наміру виконувати. До даного часу грошові кошти, внесені нею за квартиру в сумі 299 184,00 грн., їй не повернуті і знаходяться у відповідача. Оскільки, останній без належних правових підстав, умисно тривалий час користувався її грошовими коштами, він повинен сплати їй проценти за користування грошима в сумі 313 130,92 грн. за період з 04.01.2013 по 31.01.2019 рік. Крім того, діями відповідача їй заподіяно і моральну шкоду, яка виражається в тих моральних стражданнях, які вона переносить у зв`язку із втратою належної їй значної суми коштів, яку оцінює в 100 000,00 грн.

Добровільно повернути кошти, проценти за користування ними та відшкодувати моральну шкоду відповідач відмовляється, тому вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 299 184,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено. Цим же рішенням стягнуто з ФОП ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2991,72 грн. в дохід держави.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову незаконне та постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , який умисно тривалий час користувався належними їй коштами, відповідно до ст.ст.536,1214 ЦК України, повинен сплатити проценти за користування грошовими коштами за період з 04 січня 2013 року по 31 січня 2019 рік, тобто по день звернення до суду з позовом, загальний розмір яких складає 313 130,92 грн., виходячи з розрахунку, який нею наданий. Крім того, вважає, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача вона зазнала моральних страждань. Вимушена була постійно звертатися за медичною допомогою до лікарів, що підтверджується витягом із амбулаторної карти, у зв`язку з чим спосіб її життя повністю порушений, вона перебуває в стані постійного стресу, оскільки втратила значну суму коштів. З вини відповідача змушена докладати зусилля для організації свого життя, шукати кошти для лікування та прожиття. В результаті дій відповідача апелянт перебуває в дуже скрутному матеріальному становищі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем отримано у період з 29.08.2011 по 04.01.2013 рік від позивача 299 184,00 грн., в якості оплати за обумовлене в майбутньому придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 318 645,00 грн. Кошти вносилися позивачем в касу ФОП ОСОБА_2 02.03.2015р. сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків за квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору №169/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2011р., яким погоджено факт внесення ОСОБА_1 , тобто позивачем, в рахунок оплати за зазначену квартиру 299184 грн. та виведено залишок не внесених коштів в сумі 19 461 грн.. Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру, акту звірки взаємних розрахунків (а.с.4-8,10).

Копії договору купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2011р. (а.с.12-17), додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав №169/ЕМ від 12.08.2011р. (а.с.18-19), додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2011р. (а.с.20-21) в свою чергу підтверджують факт укладення 12 серпня 2011 року між відповідачем та будівельною організацією ТОВ «Еверест плюс» договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43, 65 кв.м. вартістю 318 645 грн.; факт заміни сторони у зобов`язанні, а саме: заміни продавця ТОВ «Еверест Плюс» на ТОВ «Флагман 1С» та факт зміни умов набуття права на купівлю майнових прав на об`єкт нерухомості вищезазначену квартиру. При цьому, в додатковій угоді №2 було погоджено сторонами, тобто в тому числі і відповідачем, факт сплати ним коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Еверест плюс» в сумі 158 007,00 грн. та залишок в сумі 160 644,30 грн., який погоджено було сплатити рівними частинами до 15.04.2018р.

Відповідачем надано копії накладної №5 від 17.02.2012р. на поставку дверних блоків ТОВ «Еверестплюс» на суму 90124 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера №307 від 29.08.2011р., яка підтверджує факт внесення ФОП ОСОБА_2 коштів в сумі 103 084,00 грн. в касу ТОВ «Еверестплюс» згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2011р. №169/ЕМ (а.с.48-49).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірні кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

При цьому судом враховано, що згідно положень ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки, відповідачем не було передано позивачеві право на квартиру, будь-які угоди між ними з приводу цього не укладалися, хоча відповідач саме з цією метою отримав кошти від позивача, то неповернення коштів судом правильно кваліфіковано як безпідставне збереження чужого майна, та обгрунтовано поклав на відповідача обов`язок повернути ці кошти.

Рішення суду в цій частині не оскаржується жодною із сторін.

Щодо стягнення відсотків за користування цими коштами та відшкодування моральної шкоди, висновки суду першої інстанції також є правильними.

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що в обгрунтування вимог в цій частині позивач посилалася на положення сть.ст.1214,536 ЦК.

Так, судом встановлено, що на порушення вимог ст.1212 ЦК відповідач не повернув сплачені позивачем гроші.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, доводи позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку відповідача (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

За наведених обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові в цій частині вимог із заявлених підстав.

Правильними також вважає апеляційний суд і висновки суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки положення закону щодо відшкодування моральної шкоди на спірні правовідносини не поширюються.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів та висновків суду.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 29.11.2019 року.