Єдиний унікальний номер судової справи 490/940/14-ц
Номер провадження 22-ц/4812/1/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_6, рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 20 липня 2015 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні спільним майном шляхом приведення об'єкту у попередній стан, який існував до порушення цього права,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1. Вказане приміщення розташоване в будинку АДРЕСА_1. В цьому ж будинку знаходиться квартира №1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4

Обидва приміщення мають загальний коридор, загальний вихід, який позивач використовує як запасний, протипожежний вихід для евакуації відвідувачів на випадок пожежі.

Між тим, відповідачами самовільно проведено реконструкцію своїх приміщень з добудуванням додаткового (мансардного) поверху. При цьому, зі сходової площадки в приміщенні загального користування - коридору, були встановлені металеві сходи та металева клітина для виходу на мансардний поверх. Під час їх вбудови у стіну магазину позивача це приміщення зазнало пошкоджень.

Крім того, відповідачі встановили на сходовій площадці загального користування металеві двері, чим створили позивачу перешкоди в користуванні власністю.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що всі будівельні роботи по реконструкції відповідачами приміщення квартири №1 за спірною адресою проведено без згоди позивача, з порушенням будівельних норм і правил та дозвільної документації, позивач ОСОБА_2 просила суд заборонити відповідачам використовувати для утримання прибудови сходів стіну належного їй на праві власності приміщення по АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_8 знести самочинно збудовану конструкцію сходів, що знаходиться в коридорі загального користування, при будуванні якої використано стіну її приміщення, та власними силами і за власний рахунок привести приміщення загального користування коридор та стіну, яку використано при будуванні конструкції сходів, у попередній стан. Також просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково (том 1 а.с140-143).

Ухвалою того ж суду від 29 січня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення. Вищевказане судове рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (том 1 а.с.219-220).

У січні 2014 року ОСОБА_8 і ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК «Забота», в якому просили заборонити ОСОБА_2 використовувати вхід/вихід з нежитлового приміщення (магазину) за адресою АДРЕСА_1 у приміщення під'їзду житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та використовувати приміщення під'їзду житлового будинку по АДРЕСА_1 як допоміжне приміщення чи інше приміщення в цілях обслуговування нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_1, а також зобов'язати її привести приміщення магазину у відповідності до будівельних норм (том 1 а.с.223-225).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 січня 2014 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном закрито (том 1 а.с.236-237).

В подальшому ОСОБА_8 надав до суду зустрічну позовну заяву (у новій редакції), в якій порушував аналогічні вимоги, що були викладенні в попередній зустрічній позовній заяві, а також просив зобов'язати позивача закласти за власний кошт вхід/вихід з нежитлового приміщення (магазину) за адресою АДРЕСА_1 у під'їзд житлового будинку по АДРЕСА_1 (том 2 а.с.3-6).

У квітні 2014 року ОСОБА_4 заявив самостійні вимоги щодо предмета спору та звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому пред'явив вимоги, аналогічні вимогам зустрічного позову ОСОБА_8 (том 2 а.с.126-130).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 квітня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_8 знести самочинно збудовану конструкцію сходів, що знаходиться в коридорі загального користування за адресою: АДРЕСА_1 та розташована на стіні належного ОСОБА_2 на праві власності нежилого приміщення за цією адресою.

Зобов'язано ОСОБА_8 власними силами і за власний рахунок привести приміщення загального користування коридору та стіну належного на праві власності ОСОБА_2 нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, яку використану при будуванні конструкції сходів, у початковий стан.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 та позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі (том 2 а.с.181-186).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року, вищевказане рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном скасовано, та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду залишено без змін (том 2 а.с.328-330).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року, ухвалу суду першої інстанції від 30 січня 2014 року скасовано, а справу в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном направлено до того ж суду для продовження судового розгляду (том 2 а.с.332-333) .

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 січня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (том 3 а.с.39).

До початку розгляду справи по суті, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилаючись на раніше викладені обставини справи та змінивши предмет позову, остаточно просив суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні спільним майном (частини сходової клітки загального користування) шляхом демонтажу незаконно встановленої металевої клітки, металевих дверей та металевих сходів на мансарду на сходовій клітці у під'їзді будинку АДРЕСА_1, привівши під'їзд будинку у попередній стан, який існував до 2010 року (том 3 а.с.50-51).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 сходовою кліткою загального користування, що розташована у під'їзді будинку АДРЕСА_1, шляхом демонтажу металевої клітки, металевих дверей та металевої конструкції сходів на мансарду, встановлених у під'їзді за зазначеною адресою, привівши цей під'їзд у попередній стан, який існував до 2010 року.

В задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 3 а.с.144-150).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та в заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (том 3 а.с.199-204, том 4 а.с.48-51).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 вересня 2015 року відкрито апеляційне провадження у справі (том 3 а.с.225).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року у справі призначена судова будівельно-технічна експертиза (том 4 а.с.170-171).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року у справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2018 року відновлено провадження у справі.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

За ч.5 ст.31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

Відповідно до положень ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Серебрякова Т.В., судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Частина друга ст.382 ЦК України визначає правовий режим щодо допоміжних приміщень та приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному будинку.

Так згідно ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

З матеріалів справи убачається, що будинок, який розташований по АДРЕСА_1 у місті Миколаєві є двохповерховим багатоквартирним, 1917 року побудови, та на час розгляду справи має дві юридичні адреси: АДРЕСА_1.

Спільний вихід із під'їзду даного будинку, яким користувались усі його мешканці мали власники квартир №1,4,5,25.

На підставі договорів купівлі-продажу від 13 червня 1996 року, 16 листопада 1995 року, 10 жовтня 1997 року позивач ОСОБА_2 придбала у приватну власність квартири АДРЕСА_8 (том 2 а.с.99-102).

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №1115 від 25 липня 2003 року «Про надання дозволу на переведення жилих приміщень у нежилі з їх реконструкцією для розташування об'єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування» належні позивачу житлові приміщення переведено у нежитлові для розміщення магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 та дозволено виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень (том 2 а.с.44).

Роботи по реконструкції належного позивачеві приміщення проводились за наявності як ескізного, так і робочого проектів ТОВ МВП «Етанор», який передбачав двері на загальну сходову клітину. Даний проект отримав позитивні експертні висновки всіх контролюючих органів, в тому числі, і висновок Держпожежнагляду від 11 липня 2003 року - з зазначенням про влаштування з другого поверху іншого евакуаційного виходу. Інспекція ДАБК надала дозвіл на початок проведення будівельно-монтажних робіт з реконструкції об'єкта 25 червня 2004 року. Після закінчення виконання робіт, магазин був прийнятий в експлуатацію актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 14 січня 2005 року (том 2 а.с.45, том 4 а.с.2-32, 33-36).

А тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем проводилася реконструкція належного їй нерухомого майна без розроблення робочого проекту є неспроможними та не заслуговують на увагу.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №79 від 26 січня 2005 року «Про затвердження акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1» затверджено акт державної технічної комісії від 14 січня 2005 року про прийняття в експлуатації закінченого будівництвом об'єкту належного ОСОБА_2, а рішенням виконавчого комітету вищевказаної ради за №653 від 29 квітня 2005 року нежитловому приміщенню магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 надано нову адресу - АДРЕСА_1 (том 2 а.с.46,57).

29 липня 2005 року позивачем отримано свідоцтва про право власності №ЯЯЯ251591 (том 1 а.с.6,7).

На підставі договорів купівлі-продажу від 30 березня 1999 року, 25 червня 1999 року, 02 квітня 2003 року та 03 грудня 2004 року ОСОБА_8 придбав у приватну власність квартири АДРЕСА_1 (том 5 а.с.72,81,85-86,88).

Розпорядженням адміністрації Центрального району міста Миколаєва №958-р від 24 вересня 2006 року «Про дозвіл на об'єднання квартир АДРЕСА_1 ОСОБА_8» останньому було дозволено об'єднання вищезазначених квартир в одну за рахунок їх перепланування в одну з присвоєнням квартирі єдиний №1.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №2213 від 23 жовтня 2007 року «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними особами» за ОСОБА_8 оформлено право власності на п'ятикімнатну квартиру №1 загальною площею 126.8 кв.м., житловою площею 75.2 кв.м. по АДРЕСА_1 (том 5 а.с.87).

26 листопада 2007 року власникові видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1040 від 27 березня 2009 року «Про надання дозволу на переведення житлових приміщень у нежитлові з їх реконструкцією для розташування об'єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування, офісів», ОСОБА_8 дозволено переведення житлового приміщення - квартири №1 за спірною адресою у нежитлове приміщення для розміщення офісу та надано дозвіл на виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт по реконструкції нежитлового приміщення (том 4 а.с.70).

У 2009 році ОСОБА_8 почав проводити реконструкцію квартири АДРЕСА_1 під офіс та на замовлення останнього спеціалізованою організацією розроблено робочий проект реконструкції його квартири. Згідно з проектом було передбачено будівництво мансардного поверху над квартирою відповідача. Також було передбачено вхід/вихід на мансардний поверх - встановлення металевих дверей у коридорі спільного користування, сходів та сходової клітини для виходу на цей поверх.

01 грудня 2010 року ОСОБА_8 укладений з Миколаївською міською радою договір оренди землі №7933, площею 166 кв.м для обслуговування нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2010 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 126.8 кв.м., житловою площею 75.2 кв.м., а за договором купівлі-продажу від 11 березня 2011 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - 53/100 частини квартири спільного заселення №7 за цією ж адресою.

Розпорядженням адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 червня 2011 року №359р визнано готовою до експлуатації квартиру №1 загальною площею 166.5 кв.м., житловою площею 154.7 кв.м. після переобладнання, перепланування та об'єднання квартири №1 та 53/100 частин квартири спільного заселення №7 в одну двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 (том 5 а.с.76 (зворот).

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №802 від 22 липня 2011 року за ОСОБА_4 було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 166.5 кв.м., житловою площею 154.7 кв.м. та 04 серпня 2011 року видано свідоцтво про право власності (том 2 а.с.9).

За договором купівлі-продажу від 06 вересня 2011 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 7/100 часток вищевказаної квартири, а саме: приміщення 1-4, 1-5 житловою площею 9.1 кв.м., загальною площею 11.9 кв.м.

Відповідно до матеріалів інвентарної справи, а саме: плану квартири №1 станом на червень 2011 року, вона складалася з 1 кімнати площею 145.6 кв.м., кухні площею 6.7 кв.м., вбиральні площею 2.3 кв.м.

Тобто, у власності ОСОБА_4 лишилося нерухоме майно загальною площею 154.6 кв.м. та знаходилося на першому поверсі спірної будівлі, що на теперішній день є нежитловим приміщенням офісу зазначеної площі.

Відповідно до матеріалів інвентарної справи, після придбання ОСОБА_6 у ОСОБА_4 частки від квартири №1, розпорядженням адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №353-р від 03 грудня 2012 року визнано готовою до експлуатації квартиру після приєднання частини коридору загального користуванні №1 площею 1.40 кв.м., 47/100 частини квартири №7 та 7/100 частин квартири №1 об'єднано в одну двокімнатну квартиру, в результаті об'єднання та приєднання квартирі залишено №7, яка має загальну площу 41.6 кв.м., житлову площу 21.60 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1299 від 14 грудня 2012 року за ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 визнано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Тобто, починаючи з 27 грудня 2012 року ОСОБА_6 не є співвласником нерухомого майна належного ОСОБА_4, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А відтак посилання ОСОБА_6 на порушення оскаржуваним рішенням його прав як співвласника, є безпідставними (том 2 а.с.291, том 5 а.с.75 (зворот), 79).

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру №1 та довідки КП ММБТІ №2536 від 14 листопада 2011 року, станом на 11 листопада 2011 року ОСОБА_4 провів реконструкцію цієї квартири - за затвердженим проектом «Реконструкції АДРЕСА_1 під офіс МВП «Етанор», в результаті чого було збудовано житлову надбудову літ. А1-ІІІ поверх - площа забудови 211.9 кв.м., у тому числі влаштовано сходи та підповерх для розміщення топочної, загальна площа 182.1 кв.м., житлова 100.6 кв.м. В результаті добудови житлової надбудови літ.А1-ІІІ поверх та внутрішнього перепланування квартира №1 стала п'ятикімнатною, загальною площею 335.2 кв.м., житловою площею 243.7 кв. (том 1 а.с.203 зворот).

Відповідно до журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень квартира АДРЕСА_1 станом на жовтень 2011 року мала такі технічні характеристики:

другий поверх загальною площею 153.1 кв.м., житловою площею 143.1 кв.м., допоміжною 10 кв.м. та складається із житлової кімнати 2-1 площею 143.1 кв.м., топочної 2-2 площею 7.4 кв.м., вбиральні 2-3 площею 2.6 кв.м.;

третій поверх загальною площею 175.6 кв.м., житловою площею 100.6 кв.м., допоміжною 75 кв.м. та складається із коридорів 3-4, 3-5 площею 3.3, 22.3 кв.м. відповідно, житлових кімнат 3-6, 3-8, 3-11 площею 18.2 кв.м., 25.2 кв.м, 24.2 кв.м. відповідно; санвузлу 3-7 площею 28.3 кв.м., їдальні 3-9 площею 33 кв.м., кухні 3-10 площею 13.6 кв.м., 3-14 коридору зі сходами площею 7.5 та приміщення підповерху 3 квартири №1 загальною площею 6.5 кв.м.: коридор зі сходами 3-12 площею 1.9 кв.м. (3.17 х 0.60), топочної 3-13 площею 4.6 кв.м. (2.82х1.62).

Розпорядженням голови адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №723-р від 14 листопада 2011 року зазначена квартира з переплануванням та добудовами визнана готовою до експлуатації. Проте, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 березня 2012 року №298 вищезазначене розпорядження голови адміністрації Центрального району було скасовано (том 1 а.с.204,205).

У грудні 2012 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2013 року між сторонами було затверджено мирову угоду за умовами якої ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_8 93/100 частки однокімнатної квартири загальною площею 166.5 кв.м., житловою площею 154.7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, яка належала йому відповідно до свідоцтва про право власності від 04 серпня 2011 року; будівельні матеріали, з яких здійснюється надбудова літ.А1-3, у тому числі улаштування сходів та підповерху для розміщення топочної, загальною площею 182.1 кв.м., житловою площею 100.6 кв.м. та визнано за ОСОБА_8 право власності на 93/100 частки вищевказаної квартири та будівельні матеріали.

На підставі даного судового рішення за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 166.5 кв.м., житловою площею 154.7 кв.м. 93/100 частки) (реєстраційний номер об'єкту 1) (том 1 а.с.233).

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 06 лютого 2014 року було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт на об'єкті «Реконструкція житлових приміщень 2-го поверху під офіс та надбудова мансардного поверху для розміщення житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (№МК 16) (том 2 а.с.122-123).

05 березня 2014 року ОСОБА_8 подано до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція житлових приміщень 2-го поверху під офіс та надбудова мансардного поверху для розміщення житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована інспекцією 07 березня 2014 року за №МК 15.

13 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 93/100 частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2014 року ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2013 року скасована, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду (том 2 а.с.109-110).

Але не дивлячись на це, 11 квітня 2014 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_13 за договором дарування (реєстраційний №169) 93/100 частки у праві спільної часткової власності на квартиру №1 (чотирьохкімнатна квартира загальною площею 182.1 кв.м., житловою площею 100.6 кв.м.) за спірною адресою, а за договором дарування (реєстраційний №171) - нежитлові приміщення під офіс літ.А-3 (11 поверх), загальною площею 153.1 кв.м.

ОСОБА_13 в свою чергу, за нотаріально посвідченим договором дарування від 14 квітня 2014 року 93/100 частки у праві спільної часткової власності на квартиру №1 подарувала - ОСОБА_4, а нежитлові приміщення - ОСОБА_14 (том 2 а.с.133-135).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 14 квітня 2014 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 93/100 частки квартири АДРЕСА_1 (том 9 а.с.10-12).

Натепер між сторонами існує спір щодо порядку користування спільними майном (сходова клітина, яка розташована у під'їзді загального користування) та дійсним предметом позову є усунення перешкод у користуванні спільною власністю шляхом демонтажу встановленої металевої клітки, металевих дверей та металевих сходів на мансарду на сходовій клітці у під'їзді будинку АДРЕСА_1, привівши під'їзд у попередній стан, який існував до 2010 року.

Разом з тим за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, судовим експертом складено висновок від 08 січня 2019 року за №СЕ-1227-1-1002.18, яким зазначено, що згідно дослідження та розрахунків підтверджених Технічним висновком №26.06.13 виконаного експертом ОСОБА_15, інформацією про результати обстеження від 07 березня 2014 року експерта ОСОБА_15 та ОСОБА_17, а також технічним звітом №28.06.16 експерта ОСОБА_18, будівельні роботи по реконструкції квартири АДРЕСА_1 в частині облаштування у під'їзді спільного користування окремого входу/виходу на мансардний поверх з встановленням металевих дверей у коридорі спільного користування, сходів та сходової клітини для виходу на мансардний поверх не впливають на конструктивні елементи належного позивачу ОСОБА_2 нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_1.

Також зазначено, що не виявлено відхилень від вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва при виконані ОСОБА_4 будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_1 в частині облаштування у під'їзді спільного користування окремого входу/виходу на мансардний поверх з встановленням металевих дверей у коридорі спільного користування, сходів та сходової клітини для виходу на мансардний поверх.

Будівельні роботи по влаштуванню сходів та сходових клітин відповідають проектним рішенням із незначними відхиленнями, а саме: використання металевого прокату (швелерів, кутника) більшої несучої здатності, влаштування металевих колон та рам із швелера, що розвантажують стіни. Дані зміни є незначними, які посилюють всю конструкцію сходів та сходових клітин та є безпечними для експлуатації.

Також слід заначити, шо у п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Тобто, право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні нерухомим майном.

Отже, власник майна має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, але визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Втім з пояснень судового експерта встановлено, що технічних перепон у вільному користуванню ОСОБА_2 належним їй майном, в тому числі з використанням входу/виходу до її нежитлового приміщення з коридору спільного користування у під'їзді будинку АДРЕСА_1, внаслідок встановлення ОСОБА_4 у коридорі цього під'їзду металевих дверей, сходів та сходових клітин для виходу на мансардний поверхах, не виявлено.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивач не довела свого порушеного права зі сторони саме відповідача.

Щодо доводів позивача про те, що всі будівельні роботи по влаштуванню сходів, сходових клітин та металевих дверей за вищевказаною адресою проведено без згоди позивача, то на думку колегії суддів, за характером таких конструкцій, така згода не потребувала.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

За вищевказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спільним майном шляхом приведення об'єкту у попередній стан, який існував до порушення цього права та в частині розподілу судових витрат підлягає скасування з ухваленням в названій частині нового судового рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4

Законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження та відповідно, з врахуванням принципу диспозитивності, колегія суддів не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_6, - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2015 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спільним майном шляхом приведення об'єкту у попередній стан, який існував до порушення цього права та в частині розподілу судових витрат - скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні названих позовних вимог.

В решті судове рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 22 березня 2019 року