П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року місто Київ

справа № 755/7431/18

провадження №22-ц/824/472/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану адвокатом Лисюком Михайлом Олександровичем,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Галагана В.І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 березня 1990 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають повнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З червня 1993 року вони разом з дружиною проживали у її батьків у АДРЕСА_1, де він був зареєстрований з 8 червня 1993 року. З серпня 1996 року шлюбні відносини між подружжям фактично припинені у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання до міста Києва, при цьому дружина залишилась проживати у місті Ялта.

24 квітня 1999 року він уклав договір із спільним українсько-російським підприємством «Джемієт» про пайову участь у будівництві. За особисті кошти він повністю сплатив пайовий внесок та отримав у власність квартиру, що розташована АДРЕСА_6.

14 серпня 2002 року ОСОБА_3 придбала за договором купівлі-продажу квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7.

Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 30 липня 1999 року його визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, що належить батькам дружини. На його думку, зазначеним рішенням встановлено, що він не проживав у зазначеній квартирі з 1996 року та не приймав участь у особистому житті.

У жовтні 2017 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду позов про розподіл майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, що була набута ним у власність під час окремого проживання з відповідачем.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, що набута у власність під час окремого проживання з ОСОБА_3 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Лисюк М.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи; неповно досліджені докази у справі та неправильно надано їм оцінку, а також допущено порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційні скарзі зазначив, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, не врахувавши, що позивачу необхідно надати право довести свої вимоги щодо роздільного проживання з відповідачем ОСОБА_3 та припинення шлюбних відносин між подружжям, додатково подати докази.

Судом не прийнято до уваги, що подружжя, окремо один від одного та одноособово набули у 2002 році у власність нерухоме майно. Таку обставину могли підтвердити свідки, допит яких унеможливився через розгляд справи судом в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини своєї неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ст..372 ч.2 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 березня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 30 липня 1999 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Зазначеним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_2 виїхав із спірної квартири більше трьох років, з жовтня 1998 року в квартирі не з'являвся /а.с. 26/.

За даними трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 у період з 1 липня 1995 року по 5 грудня 2003 року працював на різних посадах підприємств, товариств, розташованих у місті Києві /а.с.27-38/.

24 квітня 1999 року між спільним українсько-російським підприємством «Джемієт» та ОСОБА_2 укладено Договір № 67/К про пайову участь у будівництві житлового комплексу за адресою АДРЕСА_1 /а.с.21/.

Рішенням виконавчого комітету Масандрівської селищної ради АР Крим № 65 від 11 вересня 2002 року та на підставі свідоцтва про право власності № 65 від 4 жовтня 2002 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру № 20, загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., по вул. Стахановській, с.м.т. Масандра, м. Ялта, АР Крим, що також підтверджено Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №18887990 від 20 травня 2008 року /а.с. 23,24,25/.

ОСОБА_3 придбано квартиру № 7, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АР Крим ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 5273 /а.с. 25/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що докази, які беззаперечно підтверджують факт придбання позивачем спірної квартири під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 відсутні.

Позивачем не доведено відсутність у подружжя спільних витрат, спільного бюджету та харчування, купівлі майна для спільних потреб, відсутність надання взаємної допомоги та спільного вирішення інших майнових та немайнових питань на час набуття у власність спірної нерухомості. При цьому, суд розцінив збереження офіційної реєстрації шлюбу між сторонами на момент придбання спірної квартири у 2002 році та реєстрації місця проживання позивача спочатку в квартирі батьків дружини, а згодом у спірній квартирі, як доказ підтримання подружжям спільних стосунків. Сам по собі переїзд ОСОБА_2 до міста Києва у зв'язку з працевлаштуванням не свідчить про фактичне припинення шлюбу між сторонами.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

Згідно зі ст.22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття, тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з ч.2 ст.28 КпШС України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10 березня 1990 року.

Спірна квартира АДРЕСА_4, м.Ялта, АР Крим, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, придбана за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу у період часу з квітня 1999 року по вересень 2002 року позивачем, у передбаченому ст..ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Встановлені судовим рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 30липня 1999 року обставини, зокрема, те, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_5, де на той час було зареєстроване його місце проживання, не проживав більше трьох років, не дають підстав для висновку, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з квітня 1999 року по вересень 2002 року фактично припинили шлюбні стосунки та проживали роздільно.

Доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_7 за його власні кошти позивачем також не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивачем.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розглянувши справу у відсутність позивача, суд першої інстанції позбавив позивача можливості довести свої доводи та обґрунтування вимог за участі у справі свідків, шляхом надання додаткових пояснень, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки спори щодо поділу майна подружжя можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. Свідкам, яких просив допитати ОСОБА_7, обставини придбання спірної квартири невідомі, а тому суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків.

Сам по собі факт працевлаштування та робота ОСОБА_7 в організаціях, які знаходяться у м.Києві, не дає підстав уважати, що шлюб фактично між подружжям було припинено.

Розглядаючи позов ОСОБА_7, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.ст.76-81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану адвокатом Лисюком МихайломОлександровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 березня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І.Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус