Справа №2312/95/2012
Провадження №4-с/701/1/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2019 р. Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - І.Д.Калієвського

за участю секретаря - Г.І.Байдужої

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за скаргою ОСОБА_1, представника скаржника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГУТЮ у місті Києві ОСОБА_4 на постанову про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В :

Скаржник ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою до ОСОБА_3 державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГУТЮ у місті Києві ОСОБА_4 на постанову про накладення штрафу.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_3 державним виконавцем Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_4, державним виконавецем, винесено постанову у виконавчому провадженні №49687601 якою накладено на боржника ОСОБА_1, надалі - скаржник, штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн. Вважає Постанову державного виконавця від 18 вересня 2018 року у виконавчому провадженні №49687601, якою накладено на скаржника штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн., незаконною виходячи з наступного. Нормативною підставою для накладення на скаржника штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів у Постанові про накладення штрафу зазначено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до абз. З ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Статтю 71 у Законі України Про виконавче провадження Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання від 03 липня 2018 року, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року, доповнено частиною чотирнадцятою. Отже, чинна редакція ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження діє з 28 серпня 2018 року. В силу частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Положення Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VIII та Закону України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ, який втратив чинність 05 січня 2017 року та був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, не містять санкцій аналогічних до чинної редакції ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження. Виходячи з наведеного, положення частини 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження не поширюються на заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла до 28 серпня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Згідно ч.1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України). Постанову про накладення штрафу від 18 вересня 2018 року ВП №49687601 скаржник не отримував, про її наявність дізнався 18 січня 2019 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Отже, останнім днем подання скарги до суду є 28 січня 2019 року. Враховуючи викладене, скаржник вважає дану постанову неправомрною та такою, що підлягає до скасування, у звязку з чим скаржник вимушений звертатись до суду з даною скаргою.

Скаржник та його представник в судове засідання не з"явилися, але згідно письмової заяви скаржника останній просить проводити розгляд скарги у його відсутність та відсутність свого представника та підтримує вимоги викладені у скарзі.

ОСОБА_3 державний виконавць Дарницького РВ ДВС м. Києва ГУТЮ у місті Києві ОСОБА_4,та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином, але їх неявка не перешкоджає розгляду скарги у їх відсутність на підставі зібраних доказів по суті.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини:

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 23.05.2012 року у справі №2312/95/2012 вирішено стягувати з скаржника аліменти на утримання дитини : сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист Маньківського районного суду Черкаської області у справі №2312/95/2012 року від 23.05.2012 перебуває на виконанні в даний час у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у місті Києві.

Заборгованість по сплаті аліментів станом на 18.09.2018 р. складає 95670,27 грн.

ОСОБА_4 як державним виконавецем, винесено постанову у виконавчому провадженні №49687601 якою накладено на боржника ОСОБА_1, штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн.

Скаржник вважає постанову державного виконавця від 18 вересня 2018 року у виконавчому провадженні №49687601, якою накладено на скаржника штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн., незаконною, оскільки нормативною підставою для накладення на скаржника штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів у постанові про накладення штрафу зазначено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до абз. З ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Статтю 71 у Законі України Про виконавче провадження Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання від 03 липня 2018 року, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року, доповнено частиною чотирнадцятою. Отже, на думку скаржника чинна редакція ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження діє з 28 серпня 2018 року. В силу частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Положення Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VIII та Закону України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ, який втратив чинність 05 січня 2017 року та був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, не містять санкцій аналогічних до чинної редакції ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження, тому на думку скаржника виходячи з наведеного, положення частини 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження не поширюються на заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла до 28 серпня 2018 року.

Вирішуючи даний спір суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно до ст.71 Закону "Про виконавче провадження" за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов"язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених,допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Таким чином, спір щодо оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, що узгоджується з позицією ОСОБА_7 Верховного Суду викладеною у постанові від 06 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У разі звернення з такою скаргою у порядку цивільного судочинства суд має відмовити у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки скарги щодо оскарження постанов про накладення штрафу, в силу положень ст. 18 КАС України мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства, проте оскльки провадження по даній справі було відкрито застосуванню підлягає норма передбачена п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України відповідно до якої суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому провадження у справі має бути закрито, при цьому скаржнику необхідно роз'яснити його право звернутись в суд в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.186, 255, 447-449, 457 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1, представника скаржника ОСОБА_2 на дії ОСОБА_3 державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГУТЮ у місті Києві ОСОБА_4 на постанову ВП №49687601 від 18 вересня 2018 року про накладення штрафу на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрованого та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН:НОМЕР_1) - закрити.

Роз'яснити ОСОБА_1 про право звернутись в суд в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Маньківський районний суд Черкаської області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя І.Д.Калієвський