Справа № 357/7525/18-ц Головуючий 1 інстанція- Ярмола О.Я.
Провадження № 22-ц/824/3373/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 09 вересня 2015 року громадянин ОСОБА_4 позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 19500 доларів США, про що відповідач в день позики власноруч склав письмову розписку, згідно якої зобов'язався повернути позику через кілька місяців, а саме - до 15 грудня 2015 року. Поручителем позичальника за договором позики є співвідповідач ОСОБА_1, який теж підписав розписку і зазначив про свою поруку.

29 грудня 2015 року громадянин ОСОБА_4 повторно позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 18000 доларів США, що стверджується складеною відповідачем письмовою розпискою, згідно якої ОСОБА_3 зобов'язався повернути кошти до 01 березня 2016 року. Поручителем позичальника за цим договором також є співвідповідач ОСОБА_1, про що останній зазначив у розписці.

Вказував, що 28 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 відступив йому право вимоги до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за обома договорами позики. Строк повернення позики вийшов, однак відповідачі кошти не повернули, від повернення позики ухиляються, направлена їм письмова вимога про сплату боргу залишена без задоволення. Вважає, що у зв'язку із неповерненням позики в обумовлений строк відповідачі мають повернути проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ та 3 % річних від простроченої суми згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

Під час розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.123-125), в якій просив стягнути борг лише із поручителя ОСОБА_1, а саме:

- 2 -

- борг за договором позики від 09 вересня 2015 року в розмірі 19500 доларів США із зазначенням суми в гривневому еквіваленті, 3 % річних в розмірі 45256,10 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 273413,72 грн.;

- борг за договором позики від 29 грудня 2015 року в розмірі 18500 доларів США із зазначенням суми в гривневому еквіваленті, 3 % річних в розмірі 38561,95 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 217378,14 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 09 вересня 2015 року в розмірі 548730 грн., що еквівалентно 19500 доларів США, 3 % річних в розмірі 45256,10 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 273413,72 грн., а також борг за договором позики від 29 грудня 2015 року в розмірі 506520 грн., що еквівалентно 18500 доларів США, 3 % річних в розмірі 38561,95 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 217378,14 грн. та витрати на правничу допомогу і судовий збір в розмірі 25422,18 грн. Стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 2887,82 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2018 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд розглянув справу у його відсутність, хоча він не був повідомлений про дату і час розгляду справи. Допущене судом процесуальне порушення позбавило його можливості під час розгляду справи в суді надати докази про те, що позичені гроші повернуті. На одній із розписок стоїть не його підпис. Суд не врахував, що в обох розписках зазначено, що кошти отримані як фінансова допомога, а не позика. Суд з незрозумілих підстав стягнув кошти лише з нього, а з позичальника - ні.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність судового рішення у справі та необгрунтованість доводів апеляційної скарги. У відзиві також зазначив про непорядність поведінки ОСОБА_1, який не повернув гроші не тільки ОСОБА_4, а й іншим інвесторам.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат ВітровчакО.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

- 3 -

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Судова повістка має бути вручена не пізніше ніж за 5 днів до судового засідання (ч.5 ст.128 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідача ОСОБА_1, який не був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, оскільки судова повістка повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.147), що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов'язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1, який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив наступні порушення норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 вересня 2015 року та 29 грудня 2015 року між громадянином ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 укладено два договори позики, за якими відповідач позичив грошові кошти в сумі 19500 та 18000 доларів США і зобов'язався їх повернути 15 грудня 2015 року і 01 березня 2016 року відповідно.

Обидва договори позики укладені в письмовій формі шляхом складання і підписання розписок, в яких вказані як суми позики, так і строк їх повернення. Поручителем позичальника за договорами позики є співвідповідач ОСОБА_1, який теж підписав розписки і зазначив на кожній із них про свою поруку.

28 квітня 2018 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_3 іОСОБА_1 за обома договорами позики.

- 4 -

Також судом встановлено, що в обумовлений розписками строк позичальник позику у розмірі 19500 та 18000 доларів США не повернув.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За положеннями ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, закон встановлює преклюзивний (присічний) строк припинення поруки, тривалістю шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у випадку не пред'явлення вимоги до поручителя.

Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц (п.п.46-52), а також відповідають правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662, згідно яких строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації його права, зокрема і застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

З матеріалів справи вбачається, що за одним договором позики позичальник мав повернути кошти до 15 грудня 2015 року, а за іншим - до 01 березня 2016 року. Претензія кредитора до поручителя про повернення коштів за обома договорами надіслана останньому лише 30 травня 2018 року, а позов подано у липні 2018 року, що у свою чергу свідчить про пропуск встановленого законом шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя і як наслідок припинення поруки ОСОБА_1

Наведене суд залишив поза увагою.

Відповідно до приписів ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Покладаючи на поручителя ОСОБА_1 відповідальність по сплаті процентів за користування позикою та 3 % річних за ч.2 ст.625 ЦК України, суд не звернув уваги на зміст поруки ОСОБА_1, який при підписанні обох розписок на їх зворотньому боці написав, що бере на себе зобов'язання по поверненню лише сум позики - 19500 і 18000 доларів США відповідно. Отже поручитель у договорі визначив розмір своєї відповідальності сумою позики, інших зобов'язань не брав.

Окрім того, стягуючи із поручителя ОСОБА_1 проценти за користування позикою, суд визначив їх на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України. При цьому суд не врахував, що облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, а тому ч.1 ст.1048 ЦК України і відповідноправо позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 16 січня 2019 року усправі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), де Велика Палата

- 5 -

вказала, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без визначення у договорі процентів, які підлягають сплаті, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування, а конвертація суми позики в іноземній валюті в національну валюту України гривню для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ - буде суперечити частинам 1 і 3 ст.1049 ЦК України.

Окрім того,стягуючи проценти за користування позикою, суд погодився із нарахуванням суми процентів за період по 10 вересня 2018 року, хоча строк дії договорів позики закінчися 15 грудня 2015 року та 01 березня 2016 року відповідно.

При цьому суд не врахував, що право кредитора нараховувати проценти за договором позики припинилося зі спливом строку її надання, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині припинення поруки та стягуваних процентів, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов'язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ч.2 ст.554, ч.4 ст.559, ч.1 ст.1048 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який

- 6 -

підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки порука ОСОБА_1 припинена в силу положень закону.

Зокрема, як вбачається із розписок про отримання грошових коштів строк поруки ОСОБА_1 за обома договорами позики не встановлено, а відтак діє загальне правило, передбачене ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання. Оскільки ні попередній кредитор, ні новий кредитор не пред'явили позову до поручителя ОСОБА_1 протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов'язання за договорами позики, а саме із 15 грудня 2015 року та із 01 березня 2016 року відповідно, то порука відповідача ОСОБА_1 припинилася.

При цьому колегія суддів враховує, що суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк дії поруки, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 та у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15).

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що 04 лютого 2019 року уведені в дію зміни до ч.4 ст.559 ЦК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від03 липня 2018 року, згідно яких строк поруки становить 3 роки, а згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону він застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Однак, п.2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону до спірних правовідносин поруки не може бути застосований, оскільки правовідносини щодо поруки відповідача ОСОБА_1 припинилися ще у 2016 році, тобто до введення Закону в дію.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на одній із розписок стоїть не його підпис необгрунтовані, оскільки всупереч положенням ст.81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів.

Це ж стосується доводів скарги про повернення грошових коштів ОСОБА_4, оскільки згідно положень ст.545 ЦК України знаходження боргового документа (розписки) у кредитора означає те, що борг не повернутий.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти отримані як фінансова допомога, а не позика, оскільки мета отримання грошових коштів не має правового значення для вирішення спору. Зі змісту наявних у справі розписок чітко вбачається, що позичальник отримав грошові кошти та зобов'язується їх повернути в обумовлений строк, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин саме за договором позики, передбаченим ст.1046 ЦК України.

Твердження ОСОБА_1 щодо неправомірності стягнення грошових коштів лише з нього, а не з позичальника, безпідставні, оскільки закон (ст.ст.555, 556 ЦК України) передбачає можливість виконання обов'язку поручителем, який у подальшому має право пред'явити вимогу до боржника.

Посилання в апляційній скарзі на неправомірність участі у справі адвоката Вітровчак О.О. надумані і спростовуються наявними у справі доказами, які підтверджують повноваження адвоката.

- 7 -

Доводи як позивача ОСОБА_2, так і відповідача ОСОБА_3, викладені у їх відзивах на апеляційну скаргу щодо фактичного отримання грошових коштів за розписками ОСОБА_1 колегія суддів вважає необгрунтованими.

По-перше, вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що договір позики укладався між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, що відповідає змісту розписок, і останні не оскаржили рішення суду та його висновки.

По-друге,такі висновки суду відповідають приписам щодо презумпції правомірності правочину, встановленим ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договори позики не оспорені і не визнані судом недійсними.

Викладені у обох відзивах на апеляційну скаргу доводи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про те, що відповідач ОСОБА_1 був повідомлений про час розгляду справи 24 жовтня 2018 року спросовуються поштовим конвертом про повернення направленої на його адресу судової повістки із відміткою пошти про причини повернення - за закінченням терміну зберігання (а.с.147), що згідно положень процесуального закону не може вважатися належним повідомленням учасника про час розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17).

Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (п.31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Викладені ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу твердження щодо непорядності поведінки ОСОБА_1, який не повернув гроші не тільки ОСОБА_4, а й іншим інвесторам та вчинив дії по відчуженню своєї власності не мають правового значення для вирішення даного спору. Наявність у діях ОСОБА_7 ознак шахрайства, як вказує ОСОБА_3 у відзиві, є підставою для звернення до правоохоронних органів, а не винесення окремої ухвали у відношенні ОСОБА_1

Представником позивача адвокатом Вітровчак О.О. в день розгляду справи подано клопотання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу із відповідними доказами, проте узв'язку із відмовою у задоволенні позову дані витрати згідно ст.141 ЦПК України стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: