ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/608/19 Справа № 201/2576/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення упущеної вигоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимогих ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення упущеної вигоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року по справі №415/2084/15-ц та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № 43-ЕС від 10.05.2007 року на отримання кредитних коштів у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом 25 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 10.05.2012р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв в іпотеку торговельний павільйон і майданчик виносної торгівлі загальною площею 27,8 кв.м, що знаходяться за адресою: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, буд. 11г, і належить на позивачеві на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Сєвєродонецькою міською радою 12.01.2007 року.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк звернувся до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14.02.2011р. по справі І 2-2010/10 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43-ЕС від 10.05.2007р. в сумі 28 2410грн. звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки, з укладанням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності та також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 14.02.2011 року по справі №2-2010/10 позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №43-ЕС від 10.05.2007 року - задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №43-ЕС від 10.05.2007 року в сумі 282 410,00грн. Звернуто стягнення на майно, яке зазначено в договорі застави №б/н від 10.05.2007 року, а саме кондиціонер, холодильна вітрина, м'які меблі, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені застоводавця. Звернуто стягнення на торгівельний павільйон та майданчик виносної торгівлі загальною площею 27.8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №б/н від 10.05.2007 року) ПАТ КБ "ПриватБанк", з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

19 жовтня 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду від 14.02.2011 року по справі №2-2010/10 від імені позивача продав ОСОБА_2 торгівельний павільйон та майданчик виносної торгівлі за адресою: АДРЕСА_1

Зокрема рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.03.2018 року по справі №428/13287/17 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_2, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.10.2015 року, згідно з яким ПАТ КБ "ПриватБанк" продав ОСОБА_2 торгівельний павільйон та майданчик виносної торгівлі за адресою: АДРЕСА_1

Отже, предмет іпотеки (торговельний павільйон і майданчик виносної торгівлі загальною площею 27,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) реалізовано в установленому для виконання судових рішень порядку та на законних підставах (а.с. 117-119).

Предметом спору у даній справі є наявність або відсутність у позивача права на відшкодування збитків (упущеної вигоди), завданих протиправними діями банку, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). при обчисленні (визначенні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності (реальності) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту.

Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача, який зобов'язаний довести, що доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання ним своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано об'єктивних, переконливих доказів спричинення йому збитків у вигляді упущеної вигоди, зокрема, що доходи в сумі 46 006,00 грн. він би отримав за звичайних умов.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджені посилання позивача про наявність упущеної вигоди у вигляді не отриманої у 2013-2017 роках мінімальної заробітної плати, від своєї діяльності за звичайних обставин, коли позивачем зазначене майно використовувалось для проведення підприємницької діяльності, колегія судді ставиться критично, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а належних та допустимих доказів того, що у зазначений період позивач реально мав отримати еквівалентний дохід (прибуток) від своєї діяльності за звичайних обставин, позивачем не надано.

Крім того позивач не надав доказів, як цього вимагає п. 4 ст.623 ЦК України, на підтвердження заходів, вжитих ним щодо одержання доходів (упущеної вигоди).

Відповідно до ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмету доказування.

У постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Посилання ОСОБА_1 про те, що йому стало відомо, що під час продажу зазначеного майна ПАТ КБ "ПриватБанк" не сплатив податок, а саме військовий збір, який на даний час податкова інспекція вимагає сплатити його, оскільки майно відчужено від його імені, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вирішення питання про сплату податків не відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції та не є предметом розгляду даної справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунов