Дата документу 13.03.2019 Справа № 334/7222/17
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 334/7222/17 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
провадження № 22-ц/807/220/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі::

Головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

Секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року у складі судді Баруліної Т.Є. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши в позовній заяві, що 21.10.2009 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_3 був укладений договір б/н, за яким відповідач отримав кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не повернув своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_3 станом на 30.09.2017 року має заборгованість у розмірі 80878,38 грн., яка складається з наступного: 2878,67 грн. - заборгованість за кредитом; 69023,83 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4648,34 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень (фіксована частина); 3827,54 гривень - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість в сумі 80878,38 грн. та витрати банку по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. за рішенням суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника ОСОБА_4 подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування усіх фактичних обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

ОСОБА_5 скористався своїм право та подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначав, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Зі справи вбачається, що з 03.11.2011 року не сплачує заборгованість, з позовом банк звернувся до суду в червні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Вислухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених восуді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

З матеріалів вбачається, що 21.10.2009 року ОСОБА_3 звертався до Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» для отримання кредиту та підписав анкетузаяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та отримав кредитну картку №882449. (а.с. 8)

Згідно змісту вказаної заяви, підписаної ОСОБА_3, останній погодився, що вказана заява разом із памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, особисто підписав Довідку про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.8-9).

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а ОСОБА_3 не виконав умови договору. У звязку з чим станом на 30.09.2017 року має заборгованість у розмірі 80878,38 грн., яка складається з наступного: 2878,67 грн. заборгованість за кредитом, 69023,83 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом,, 4648,34 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 3827,54 грн. штраф (процентна складова).

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що осатаній платіж відповідачем було здійснено вересні 2013 року на суму 270 грн. (а.с.5), а з позовом до суду Банк звернувся лише 17.06.2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України.

Окрім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с.41).

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що осатаній платіж відповідачем було здійснено 16 січня 2014 року спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

Відповідно виписки за період з 26 липня 2010 по 30 червня 2018 року по картковому рахунку ОСОБА_3 платіж від 16 січня 2014 року на суму 0,05 грн.., було зроблено в автоматичному режимі, без згоди і відома відповідача ОСОБА_5

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що платіж від 16 січня 2014 року в сумі 0,05 грн. перериває строк позовної давності є безпідставним, оскільки їх ОСОБА_5 не здійснював, волевиявлення на списання в автоматичному режимі не було і він про таке погашення нічого не знав і такі дії позивача не схвалював. Доказів протилежного позивачем надано не було.

Відповідно до заяви про видачу кредиту, яка міститься в матеріалах справи кредитну карту ОСОБА_5 було видано 21.10.2009 року. Новий договір з банком ОСОБА_5 не укладав, та після закінчення строку дії картки, нового кредиту банк відповідачу не надавав.

Посилання в скарзі на те, що ОСОБА_5 згідно договору б/н від 21.10.2009 року отримав картки 882449 зі строком дії до 12/11, 354868 зі строком дії до 03/14, 404453 зі строком дії до 09/14, 396614 зі строком дії до 07/15, 365743 зі строком дії до 09/15, 466400 зі строком дії до 02/17, 220777 зі строком дії до 02/17 не підтверджені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги полягають у викладенні тих же обставин, якими позивач обґрунтовував позов, і є такими, що в силу вищенаведених обставин неспроможні спростувати висновки рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: