Справа № 161/1455/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/802/39/19 Категорія: 26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Русинчука М. М., Матвійчук Л. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н від 22.06.2011 року шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку. За умовами вищевказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, своєчасно кредит не погашав, внаслідок чого станом на 31.10.2016 року у нього виникла заборгованість на загальну суму 37261,91 гривень, з них: за кредитом - 1904,08 гривень, за відсотками - 29107,26 гривень, за пенею - 4000 гривень, за фіксованим штрафом - 500 гривень, за процентним штрафом - 1750,57 гривень.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 37261,91 грн. за кредитним договором № б/н від 22.06.2011 року та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру заборгованості, відповідачем вони не спростовані. Відповідно до підписаної анкети - заяви, відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Підписуючи заяву - анкету, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, зобов'язався самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов на сайті Приватбанку. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, тому розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 червня 2011 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н шляхом заповнення та підписання позичальником анкети-заяви, яка разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами, складає умови договору про надання банківських послуг. Відповідно до умов цього договору позичальник ОСОБА_1 отримав від позикодавця ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 12-25).

У позовній заяві банк посилався на те, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, унаслідок чого у нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 37261,91 грн. 90 коп., яка складається із: 1904,08 грн. - заборгованості за кредитом; 29107,26 грн. - заборгованості за відсотками за користуванням кредитом; 4000,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1750,57 грн.

Згідно з п. 2.1.1.4.2 Умов і правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною вказаного кредитного договору, банк у разі порушення держателем картки або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов цього договору та/або у разі виникнення овердрафту має право призупинити здійснення розрахунків по картці (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній банком частині у разі невиконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань за цим договором.

Відповідно до пунктів 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6, 2.1.1.7.6 цих Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Позичальник також повинен у разі невиконання умов договору на вимогу банку виконати свої зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку. При порушенні позичальником строків по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісії.

Як визначено у п.1.1.7.12 Умов і правил, договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До позовної заяви позивачем додано розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.9-10), із якого убачається, що за період з 01.09.2011 р. по 31.10.2016 р. заборгованість за кредитним договором складає 37261,91 грн. Також із розрахунку заборгованості за кредитом убачається, що позичальником до 17.12.2012 р. періодично вносилися кошти на погашення кредиту, останній платіж в розмірі 260 грн. був внесений позичальником 17.12.2012 року (а.с.9).

Разом з тим, хоча в позові банк покликається на договір б/н від 22.06.2011 р., та анкету-заяву від 22.06.2011 р., в матеріалах справи містяться виписки з розрахунку за різними номерами карт, зокрема за карткою НОМЕР_1 (період з 01.09.2011 р по 31.12.2012 р.) за договором №SAMDP3310 від 24.06.2011 р, на яку, як видно, здійснювалось перерахування заробітної плати (а.с.94-99), а за НОМЕР_2 (період з 01.01.2011 р -по 01.03.2017 р.) нараховувались проценти та пеня згідно з угодою № №SAMDN3043 від 24.06.2011 р. (а.с.100-107).

Відмовляючи у задоволенні вимог банку, суд першої інстанції, з в висновками якого погоджується апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, перебіг якої почався з моменту останнього платежу - 17.12. 2012 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 31.01.2017 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Покликання апелянта на встановлення строку позовної давності за вимогами банку відповідно до п.1.1.7.31 Умов і правил у 50 років не береться до уваги апеляційним судом, оскільки суперечить правовим позиціям, висловленим у своїх рішеннях Верховним Судом від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, а також Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 р., щодо пропуску строку позовної давності, який обчислюється з моменту настання строку, погашення чергового платежу та нікчемності положення про збільшення строку позовної давності, якщо умови і правила не підписані позичальником.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із вимогами ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відповідає вимогам закону.

Суд у даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 263, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена до Верховного Суду, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді