Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 570/5250/16

провадження № 61-35278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2017 року у складі суддів Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк В. М., в якому просила визнати недійсним договір від 18 травня 2016 року, укладений між нею та відповідачами про поділ майна, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В. М. і зареєстрований в реєстрі за № 1694, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 травня 2016 року.

Позов мотивовано тим, що між сторонами, як співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виникають суперечки з приводу користування приміщеннями вказаного домоволодіння, а укладений між ними 18 травня 2016 року договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності фактично є договором конкретного користування, однак на підставі нього були зареєстровані два будинковолодіння одне за позивачем та ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 (по Ѕ частині кожному), інше за ОСОБА_7 на АДРЕСА_2. Вказані будинковолодіння включають в себе одні і ті ж самі господарські будівлі і споруди, які не були поділені в натурі, а також розміщені на одній земельній ділянці, що перебуває у спільній частковій власності позивача і відповідачів, і поділ якої у зв'язку із утворення нових домоволодінь не проводився та є неможливим, що порушує права позивача як співвласника житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 на проведення поділу вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки в натурі між усіма співвласниками відповідно до розміру їх часток у праві спільної часткової власності, а також на користування та розпорядження ним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19 червня 2017 року у складі судді Остапчук Л. В. позов задоволено.

Визнано недійсним договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності від 18 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1694.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи спірний договір, позивач вважала, що має місце укладення договору конкретного користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, тобто помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачами. Тому спірний договір про поділ майна спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором поділу, а за договором конкретного користування. Отже, існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України.

Зміст укладеного договору про поділ майна не відповідає нормам Цивільного Кодексу Україниі нормам законодавства, яке регулює порядок виділення в натурі частки із спільної часткової власності із домоволодіння і утворення нового об'єкта нерухомого майна і порушує права позивача як співвласника нерухомого майна на виділ частки майна пропорційно до її частки у домоволодінні, користування і розпорядження нею, оскільки у зв'язку з укладенням даного договору настали правові наслідки, які не випливають із змісту договору. ВідповідачОСОБА_7 має право власності на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 (ціла частка) і на 1/3 частку об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, і на цей об'єкт її право спільної часткової власності не припинилося. Отже, укладений між сторонами правочин має бути визнаний недійсним.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про вчинення позивачем договору внаслідок помилки та висновок, що сторони, укладаючи оспорюваний договір не бажали настання наслідків, обумовлених договором поділу нерухомого майна згідно зі статтею 367 ЦК Українине відповідають обставинам справи. Недоведеним є факт, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не дотримано вимог, передбачених частиною першої статті 203 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду є припущеннями, які не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Заявник посилається на те, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що висновок щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна №239 від 14 квітня 2016 року, виконаний ФОП ОСОБА_10, який передбачає збереження ідеальних часток на господарські будівлі і споруди у об'єкті нерухомого майна, що поділяється, для власників новоутворених об'єктах нерухомого майна, а також за відсутності пропозицій щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами, не відповідає змісту заяви сторін від 31 березня 2016 року та вимогам Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, тому не міг бути підставою для укладення договору про поділ нерухомого майна, а отже і договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності від 18 травня 2016 року, складений на підставі вказаного висновку не відповідає вимогам закону і є недійсним.

Апеляційний суд не перевірив та не встанови, чи були порушені права позивача оспорюваним договором та не врахував, що сторони не бажали настання наслідків, обумовлених договором поділу нерухомого майна згідно із статтею 367 ЦК України, тобто не бажали припинення права спільної часткової власності на належний їм житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку на АДРЕСА_1, а навпаки заявили, що за їх домовленістю господарські будівлі та земельна ділянка мали залишитися у спільному користуванні усіх співвласників.

При підписанні оспорюваного договору позивачем мало місце неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору поділу майна замість договору конкретного користування, що визначається не лише за фактом прочитання нею тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: продовження позивачем спільного із відповідачами користування господарськими приміщеннями та спорудами, земельною ділянкою, відсутності фактичного виділу окремих домоволодінь, звернення позивача до суду із позовом до відповідачів про поділ майна у натурі, що свідчить про наявність помилки та підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не погодились з доводами позивача та просили залишити без змін оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 січня 2009 року сторони - ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 успадкували по 1/3 житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок зареєстровано сторонами 09 лютого 2009 року.

У 2010 році ОСОБА_7 здійснила прибудову до кімнати, площею 16,8 кв.м, а саме: добудувала коридор, санвузол, кухню, допоміжну кімнату, балкон.

26 липня 2012 року Інспекцією ДАБК у Рівненській області видана Декларація про готовність об'єкта до експлуатації (добудови до 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1).

Висновки щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна від 14 квітня 2016 року № 239, який виконаний ФОП ОСОБА_10 та виданий ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що в результаті поділу будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, який належить співвласникам ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, утворилося два новоутворених об'єкти нерухомого майна та за технічними показниками об'єкт може бути поділено.

Рішенням Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 27 квітня 2016 року № 113 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_2, тій частині житлового будинку, яка належить ОСОБА_7

18 травня 2016 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В. М., зареєстрований в реєстрі за № 1694.

В пункті 5 договору сторонами обумовлено, що після укладення цього договору право спільної часткової власності на вищезазначене домоволодіння припиняється.

24 травня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В. М., здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 (за ОСОБА_6 та ОСОБА_4) та АДРЕСА_2 (за ОСОБА_7) в с. Хотин Рівненського району Рівненської області, на підставі вказаного договору про поділ майна від 18 травня 2015 року.

Оспорюючи дійсність вказаного договору про поділ майна позивач посилається на те, що вказаний договір укладений під впливом помилки, під час його укладення не дотримано вимог, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України, сторонами не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та укладаючи договір, його сторони не бажали настання наслідків, обумовлених ним.

Вказані підстави недійсності правочину були предметом перевірки і дослідження апеляційним судом, який наявність таких підстав для визнання оспорюваного позивачем договору не встановив та дійшов правильного висновку про відмову у позові з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

На підставі належної оцінки наявних у справі доказів, в тому числі змісту заяви, підписаної особисто ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про надання висновку щодо можливості поділу спірного житлового будинку із запропонованим ними можливим варіантом такого поділу, висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, а також змісту нотаріально посвідченого договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, і надавши їм належну оцінку, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач була присутня при посвідченні нотаріусом оспорюваного нею договору, ознайомлена з його суттю і змістом, ознайомлена з текстом договору, про що свідчить її підпис. Укладаючи договір сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених договором, зокрема щодо поділу майна відповідно до статті 367 ЦК України.

При цьому, під час розгляду справи позивач не довела, що укладаючи вказаний договір про поділ майна діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір конкретного користування, тобто помилялася щодо правової природи правочину, що під час укладення оспорюваного договору її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором про поділ майна, що перебувало у спільній частковій власності.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі повно і всебічно досліджених доказів та з урахуванням встановлених обставин дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного позивачем договору про поділ спільного майна недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, а також відсутність підстав для задоволення позовних вимог на підставі

статті 229 ЦК України.

Доводи касаційної скарги позивача, що укладаючи оспорюваний договір сторони не бажали настання наслідків, обумовлених договором поділу нерухомого майна, а також її аргументи про укладення цього договору під впливом помилки спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами та перевіреними ним доказами, зокрема змістом укладеного між сторонами договору, у пункті 5 якого сторонами обумовлено, що після його укладення право спільної часткової власності на зазначене у ньому домоволодіння припиняється. Крім того, у тексті цього ж договору, з яким позивач погодилась та підписала, зміст якого роз'яснювався сторонам нотаріусом при нотаріальному посвідченні, вказано, що сторони діють вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, бажаючи реального настання правових наслідків. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України позивач під час розгляду справи не довела, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Доводи касаційної скарги позивача зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на її думку підтверджують факт її перебування під час укладення договору про поділ спільного майна під впливом помилки щодо правової природи цього правочину та щодо наявності у неї наміру укласти договір конкретного користування майном.

Разом з тим, докази, на які посилалась позивач, були предметом дослідження та оцінки апеляційним судом під час розгляду справи, які ним належно оцінені та висновки щодо яких містяться у мотивувальній частині ухваленого ним рішення.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська