У Х В А Л А

11 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 310/11024/15-ц

Провадження № 14-112 цс 19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В.С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український МіжнароднийБанк» (далі також - позивач) до ОСОБА_4 (далі також - відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою відповідача на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 5 вересня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року та

в с т а н о в и л а:

у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- для задоволення вимог позивача до відповідача відповідно до кредитного договору № 6780652 від 15 вересня 2008 року у сумі 11 877,99 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 6780661 від 15 вересня 2008 року (далі - договір іпотеки), а саме на ціле убудоване приміщення загальною площею 166,6 кв. м, реєстраційний номер 177043; згідно з витягом з Реєстру права власності на нерухоме майно від 2 вересня 2008 року, виданого Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради Запорізької області, предмет іпотеки складається з: коридора № 1=4,2 кв. м, підсобного приміщення № 2=4,0 кв. м, основного приміщення № 3=5,8 кв. м, коридора № 4=18,1 кв. м, вбиральні № 5=1,8 кв. м, кабінету № 6=12,7 кв. м, підсобного приміщення № 7=13,2 кв. м, санвузла № 8=2,5 кв. м, коридора № 9=3,0 кв. м, основного приміщення № 10=15,2 кв. м, основного приміщення № 11=12,4 кв. м, коридора № 12=2,2 кв. м, санвузла № 13=3,1 кв. м, санвузла № 14=3,1 кв. м, коридора № 15=2,2 кв. м, основного приміщення № 16=12,5 кв. м, веранди № 17=2,5 кв. м, веранди № 18=2,5 кв. м, основного приміщення № 19=21,2 кв. м, санвузла № 20=4,9 кв. м, підсобного приміщення № 21=6,3 кв. м, підсобного приміщення № 22=11,4 кв. м, лоджії - 3,5 кв. м, з будівель «А, а1» та ґанку до «А» за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки), шляхом продажу позивачем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з початковою вартістю предмета іпотеки у сумі 728 297,00 грн;

- надати позивачеві всі повноваження продавця, необхідні для здійснення продажу предмета іпотеки.

Позовну заяву мотивував такими обставинами:

- 15 вересня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, і відповідач уклали кредитний договір № 6780652 (далі також - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 32 000,00 доларів США зі сплатою 13,99 % річних на строк до 15 вересня 2023 року;

- для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 вересня 2008 року сторони уклали договір іпотеки;

- через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2015 року становила 11 877,99 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 9 947,11 доларів США, заборгованість за процентами - 1 930,88 доларів США;

- 15 жовтня 2014 року позивач направив відповідачеві вимогу про повернення кредиту, яку той отримав 22 жовтня 2014 року;

- відповідач вимогу не виконав, прострочену заборгованість не погасив;

- на підставі пункту 4.1 договору іпотеки та статті 33 Закону України «Про іпотеку» позивач вважає, що є підстави звернути стягнення на предмет іпотеки й отримати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

18 грудня 2015 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області постановив ухвалу, якою відкрив провадження у справі.

5 вересня 2016 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області ухвалив рішення, яким позов задовольнив: звернув стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог позивача за умовами кредитного договору у сумі 11 877,99 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 9 947,11 доларів США, заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом - 1 930,88 доларів США; визначив способом реалізації предмета іпотеки його продаж позивачем від власного імені будь-якій особі-покупцеві з початковою ціною продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 728 297,00 грн; надав позивачеві всі необхідні для здійснення такого продажу повноваження продавця, зокрема подавати заяви, отримувати дублікати правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснювати будь-які платежі за продавця, подавати й отримувати будь-які документи, довідки, витяги, заяви, повноваження вільного доступу уповноважених представників позивача до предмета іпотеки тощо.

Суд вважав, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

22 грудня 2016 року Апеляційний суд Запорізької області постановив ухвалу, якою рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 5 вересня 2016 року залишив без змін.

Мотивував тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором узгоджується з вимогами статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

У березні 2017 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу. Просить скасувати ухвалені у справі судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржиться на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивує скаргу так:

- суди попередніх інстанцій не врахували, що сума заборгованості визначена неправильно, оскільки відповідач погасив заборгованість за кредитним договором, а тому прострочена заборгованість відсутня;

- позивач не мав правових підстав для стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки належні і допустимі докази отримання відповідачем вимог про дострокове погашення такої заборгованості надані не були, а тому вимоги банку є передчасними;

- в оскаржених рішеннях неправильно визначена початкова вартість предмета іпотеки;

- у матеріалах справи відсутні докази видачі відповідачу кредиту;

- сторони у договорі іпотеки визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у позасудовому порядку, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

19 травня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою відкрив касаційне провадження та зупинив виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 5 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

4 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою призначив справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України викладений у новій редакції.

6 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

В ухвалі суд звернув увагу на те, що позивач обрав судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця стосовно виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань і просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Суди попередніх інстанцій вважали, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права, який сформулював Верховний Суд України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16. Верховний Суд України у вказаній справі вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 922/2416/17 та 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17 дійшов взаємовиключних висновків в аналогічних справах.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 922/2416/17, погодившись із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 5 квітня 2017 року в справі № 6-3034цс16, вважав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема позасудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Натомість, у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав, що позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначений договором іпотеки як позасудовий. Для реалізації зазначеного способу необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя (з огляду на те, що таким договором не передбачено іншого порядку). Тому позивач обрав неправильний спосіб захисту. Проте це не позбавляє позивача можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж той, який визначений договором іпотеки.

Зазначені протилежні висновки у подібних правовідносинах, на переконання Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, не сприяють єдності правозастосовної практики.

У справі № 310/11024/15-ц сторони у пункті 4.1.2 договору іпотеки визначили, що позивач як іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки й одержати задоволення його вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами відповідача як іпотекодавця, зокрема у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи договору іпотеки. Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки у разі, якщо визначені цим договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі, іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором іпотекодержателя). А згідно з пунктами 4.8.1, 4.8.2, 4.9 договору іпотеки сторони визначили порядок продажу предмета іпотеки у разі виникнення в іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що оскільки сторони у договорі іпотеки у відповідному застереженні передбачили надання іпотекодержателю права від його імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору іпотеки в позасудовому порядку, таке застереження - це позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановили самостійно у договорі та для реалізації якого необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя. Для підтвердження такого висновку Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду навів постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18).

З огляду на вказане Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що є достатньо обґрунтованих підстав для відступлення від викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 висновку Верховного Суду України щодо застосування приписів статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права(див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Оскільки колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, та вказує на взаємовиключні висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду щодо застосування тих самих норм в аналогічних правовідносинах, для забезпечення правової визначеності та єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Великою Палатою Верховного Суду як судом касаційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, абзацом другим частини першої статті 401, частиною першою статті 402, підпунктами 7 та 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою відповідача на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 5 вересня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 10 квітня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
В. С. КнязєвВ. Ю. Уркевич
Л. М. ЛобойкоО. Г. Яновська