Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 629/4247/16-ц

провадження № 61-29793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що у період із 13 березня 1987 року по 10 лютого 2014 року перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 1978 року та договору дарування від 19 квітня 1983 року ОСОБА_5 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 19 квітня 1983 року домоволодіння складалося із житлового будинку літ. «А-1», із прибудовою літ. «а1», який у цілому складався з однієї кухні, двох кімнат загальною житловою площею 20,90 кв. м. До житлового будинку примикали надвірні будівлі: сарай літ. «В», літня кухня літ. «Б», погріб літ. «К», убиральня літ. «Г» та огорожа.

За час шлюбу, в період із 1988 року по 1989 рік, сторонами за спільні кошти добудовано тамбур літ. «а2», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж», душ літній літ. «З», погріб літ. «И», яму вигрібну літ. «№ 1», колодязь літ. «№ 2», ворота літ. № «3», огорожа літ. № «4», огорожа літ. № «5».

Згідно із технічним паспортом, виготовленим станом на 06 лютого 2014 року, за рахунок добудованих господарських будівель і споруд, вартість майна збільшилась на 41 746,00 грн та становить 103 325,00 грн.

Зазначений факт встановлений рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, проти якого сторони не заперечували. Таким чином, кошти, витрачені на добудови зазначених споруд, є спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на той факт, що домоволодіння не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки майна в розмірі 20 873,00 грн та судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що отримання компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частини майна при розподілі майна подружжя в сумі 20 873,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 сторонами під час шлюбу, за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, були зроблені поліпшення, внаслідок яких вартість зазначеного житлового будинку збільшилась на 41 746,00 грн (із 61 576,00 грн до 103 325,00 грн), а тому є правові підстави для визнання за позивачем права на отримання грошової компенсації Ѕ частини зазначеної суми. При цьому, посилання суду на норми ЦК України, які регулюють правовідносини про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а саме статті 364, 365, 370 ЦК України, апеляційний суд визнав неправильним, оскільки позов ОСОБА_4 пред'явлений у порядку поділу майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації частки вартості майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судом першої інстанції правильно встановлено, що у період з 1989 року по 2014 рік жодної прибудови чи будівлі до будинку АДРЕСА_1 здійснено не було, а згідно із довідкою КП «Житлова», добудови, на які посилається позивач є самовільними, а тому не є об'єктами права власності та не можуть бути предметом поділу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що сторони з 13 березня 1987 року по 10 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 1978 року та договору дарування від 19 квітня 1983 року.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, яке набрало законної сили, встановлено, що під час шлюбу, а саме: у період із 1988 по 1989 роки сторонами прибудований до будинку тамбур літ. «а2» та побудовані: гараж літ. «Д», сараї літ. «Е», «Ж», душ літній літ. «З», погріб літ. «И», яма вигрібна літ. «№ 1», колодязь літ. «№ 2», ворота літ. «№ 3», огорожа літ. «№ 4», огорожа літ. «№ 5». Вказані обставини ОСОБА_5 не заперечував.

Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя вартість вищезазначеного житлового будинку істотно, на 41 746,00 грн, збільшилась.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, що належало на праві власності ОСОБА_5, вказав, що зазначені споруди не є самостійними об'єктами нерухомості, тому не можуть бути визнані об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а у ОСОБА_4 є право тільки на грошову компенсацію її частки витрат на вказане будівництво.

Крім того, зазначені обставини також підтверджуються технічним паспортом на спірний житловий будинок, відповідно до якого вартість вказаного житлового будинку з надвірними будівлями складає 103 325,00 грн.

Вартість добудов, а саме тамбуру літ. «а2», гаражу літ. «Д», сараїв літ. літ «Е» «Ж», душу літ. «З», огорожі літ. літ. № № «4, 5», воріт літ. № «3», вигрібної ями літ. № «1», колодязю літ. «2» складає 41 746,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб'єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент здійснення сторонами прибудов та споруд до будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.

Частиною першою статті 24 КпШС Укоаїни передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них.

Частиною першою статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить стаття 62 СК України.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що спірний житловий будинок, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, який належить останньому на праві особистої приватної власності, значно збільшився у своїй вартості, оскільки за рахунок спільних трудових та грошових затрат ними було здійснено прибудову до житлового будинку та побудову надвірних будівель і споруд.

Факт збільшення вартості житлового будинку внаслідок трудових та грошових затрат сторін як подружжя встановлений рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, а тому зазначені обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації Ѕ частини понесених витрат на будівництво житлового будинку, проведеного у період перебування сторін у шлюбі, внаслідок чого відбулося збільшення вартості самого будинку.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак до виниклих між сторонами правовідносин суд неправильно застосував норми СК України замість КпШС України, однак враховуючи те, що за наслідком розгляду цієї справи із застосуванням СК України результат по суті не зміниться, то неправильне застосування норм матеріального права не є підставою для скасування правильного по суті та законного судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що добудови, на які посилається позивач є самовільними, а тому не є об'єктами права власності та не можуть бути предметом поділу не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, однак зазначено, що у останньої є право на стягнення грошової компенсації її частки витрат на будівництво вказаного будинку.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик