РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 100000 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що Верховним Судом при розгляді клопотання про перегляд судових рішень допущені порушення норм процесуального права. У звязку із зазначеними неправомірними діями суду щодо неї, вона зазнала душевних страждань, що позбавило її можливості в реалізації звичок та бажань і призвело в свою чергу до погіршення відносин із оточуючими людьми та в неї погіршився стан здоровя, а тому змушена докладати зусиль для організації свого життя.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 03.12.2018 року цивільну справу передано на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23.01.2019 року вищезазначену ухвалу суду скасовано, а матеріали позовної заяви направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 04.02.2019 року позовну заяву залишено без руху.

На виконання вищезазначеної ухвали 07.02.2019 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 11.02.2019 року у цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

05.03.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позову відмовити.

05.03.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.03.2019 року у звязку з надходженням від позивача заяви про відвід судді, зупинено провадження по справі та справу передано на розгляд іншому судді.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.03.2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 19.03.2019 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення за заявою ОСОБА_2

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 20.03.2019 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що листом Верховного Суду від 21.11.2018 року вих. №2842/0/2-18 надано відповідь на звернення ОСОБА_2 (вх. №1006/0/15-18 від 16 листопада 2018 року) у формі клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а.

Вищевказаним листом розяснено ОСОБА_2 її право звернутися до відповідних фахівців чи юридичних осіб приватного права або до субєктів надання безоплатної первинної правової допомоги (органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, спеціалізовані установи) згідно із Законом України від 2 червня 2011 року «Про безоплатну правову допомогу» та повернуто матеріали, додані до звернення.

Крім того, листом Верховного Суду від 23.11.2018 року вих. №2877/0/2-18 надано відповідь ОСОБА_2 на її звернення (вх. №1006/1/15-18 від 19 листопада 2018 року) у формі клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а.

Відповідно до вищезазначеного листа позивача повідомлено, що у межах передбачених законодавством повноважень та відповідно до положень Закону України від 2 жовтня 1996 року №396/96-ВР «Про звернення громадян» їй було надано відповідь листом Верховного Суду від 21 листопада 2018 року за вих. №2842/0/2-18 на її попереднє звернення про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а та повернуто додані до звернення матеріали.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоди та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вищезазначеної постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне (за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, в позовній заяві відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями Верховного Суду було завдано моральну шкоди, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навела, з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Обовязковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст.1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б факт протиправності у діях Верховного Суду.

Також слід зазначити, що згідно зі статтями 126 та 129 Конституції України, суддя здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

На підставі зазначених положень Конституції України, законність та обґрунтованість судових рішень і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (повязаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть встановлюватись у визначеному порядку за результатом перегляду рішень судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (далі по тексту Закон) здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною першою статті 13 Закону зазначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2017 року №8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду судових рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Рішення суду і відповідно дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом прав у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, а не шляхом оскарження їх дій (відшкодування моральної чи матеріальної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, а отже і вирішення питання про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті прийняття судових рішень, суперечить закону.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Отже, судді під час розгляду ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень, оскільки не здійснюють владні управлінські функції, а тому не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 березня 2011 року №2-рп/2011 зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судів (суддів) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень.

Таким чином, позовні вимоги позивач є безпідставними та не підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки фактичні обставини засвідчують наявність належного виконання Верховним Судом обовязку, передбаченого вимогами законом із дотриманням встановленого порядку.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: