Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 356/1282/16-ц

провадження № 61-6254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Березанського міського нотаріального округу Київської області Лялик ОксанаВасилівна, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_9, на рішення Березанського міського суду Київської області від 02 серпня 2017 року у складі судді Дудар Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Березовенко Р. В., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Березанського міського нотаріального округу Київської області Лялик О. В., ОСОБА_8, про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 1980 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, під час якого ними за спільні кошти було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. 24 квітня 2007 року дружина позивача отримала спадкове майно після смерті її матері Науменко Г. Я., яке складається із 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

17 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини цього житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 160 147 грн, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання договору.

Позивач вказував, що цей договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, і він не відповідає фактичним обставинам та вимогам чинного цивільного законодавства (фактично по вказаному договору не сплачувались ніякі грошові кошти покупцем продавцю).

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4, змінивши підставу позову, відповідно до статей 203, 215 ЦК України, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований на АДРЕСА_1.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 розпорядилася їх спільним із ОСОБА_4 майном, зокрема 1/2 частини житлового будинку, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що на підставі спірного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_6 у встановленому законом порядку набула право власності на 1/2 частини житлового будинку, та дійшов висновку про недоведеність позивачем фіктивності договору купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року, зокрема, головної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, так як подальші дії сторін правочину свідчать про їх виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5, яка має право вільно на власний розсуд розпоряджатися ним. Позивач не надав належних та переконливих доказів, що відчуження власником - дружиною позивача впливає на його права та інтереси, відтак правові підстави для судового захисту з цього приводу у ОСОБА_4 відсутні. При цьому зазначено про безпідставність посилань позивача на фіктивність спірного правочину, оскільки його сторонами було досягнуто фактичних наслідків правочину, з метою настання яких й було його укладено.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій, залишено поза увагою наявність умислу сторін оспорюваного правочину, оскільки відповідачі не надали доказів на підтвердження переказу грошових коштів на рахунок ОСОБА_5, всупереч пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», отже договір носить ознаки безгрошовості.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 30 серпня 1980 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області 01 червня 2016 року було видане повторно свідоцтво про шлюб.

17 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований на АДРЕСА_1. Продаж 1/2 частини будинку за домовленістю сторін вчинено за 160 147 грн, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання договору.

Право власності у відповідача ОСОБА_5 (продавця за договором) на відповідну частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2007 року, виданим Березанською міською державною нотаріальною конторою, та підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України (у редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, продаж ОСОБА_5 своєї частини майна ОСОБА_6 жодним чином не порушив права ОСОБА_4, як чоловіка ОСОБА_5, оскільки остання розпорядилася своєю особистою власністю, яку вона отримала у результаті прийняття спадщини.

Звертаючись з цим позовом, чоловік ОСОБА_5 звертав увагу судів на фіктивність договору, з підстав безгрошовості вчинення правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Установлено, що у результаті укладення оспорюваного правочину, була досягнута його мета, а саме перехід права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 від попереднього власника ОСОБА_5 до нового власника ОСОБА_6, що підтверджується, копією витягу від 17 грудня 2015 року, виготовленого приватним нотаріусом Лялик О. В., з якого вбачається, що ОСОБА_6 в результаті укладення договору купівлі-продажу стала власником 1/2 частини цього житлового будинку; копією інформаційної довідки від 15 червня 2016 року, наданої позивачем ОСОБА_4, з якої вбачається, що актуальною інформацією про об'єкт нерухомого майна є те, що власником 1/2 частини зазначеного майна є ОСОБА_6 з 17 грудня 2015 року у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу та 1/2 частини зазначеного майна є ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2007 року.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що факти, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір купівлі-продажу був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що відповідачі не надали доказів на підтвердження переказу грошових коштів на рахунок ОСОБА_5, тому договір носить ознаки безгрошовості, не заслуговують на увагу, оскільки у тексті договору купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року містяться відомості, що продаж 1/2 частини будинку за домовленістю сторін вчинено за 160 147 грн, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання договору (пункт 6).

Інші доводи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк