ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3822/19 Справа № 213/3740/18 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/3740/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», Товариство з обмеженою відповідальністю «Промисловий ремонт»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Промисловий ремонт» (надалі - ТОВ «Промисловий ремонт») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2015 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 25%, який залишено незмінним при наступному перогляді 24 травня 2018 року.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, що потягло за собою завдання моральної шкоди, розмір якої позивач ОСОБА_1 визначив у 46 025,00 грн., просив суд, з урахуванням періодів його роботи у кожного з відповідачів, стягнути з ПрАТ «ІнГЗК» на його користь моральну шкоду у розмірі 34 369,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, а з ТОВ «Промисловий ремонт» - 11 656,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ТОВ «Промисловий ремонт» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 352,40 грн., з ТОВ «Промисловий ремонт» - 352,50 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник Гузєв І.Г., просить змінити рішення суду та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди до заявлених ним вимог у позовній заяві, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та неврахування того, що позивач втратив професійну працездатність у відносно молодому віці, потребує постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває больові відчуття, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. Зазначає, що значна глибина душевних страждань у нього викликана безвідповідальною, недобросовісною та цинічною поведінкою відповідачів по відношенню до нього, які не виконали свій обов'язок по створенню безпечних умов праці, тоді як він, як працівник, завжди сумлінно ставився до виконання своєї роботи.

Крім того, наголошує на практиці Європейського суду з прав людини, який констатував, що в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормальна» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду), тобто визнано презумпцію моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, шляхом зменшення розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не враховано, що наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об'єктивним явищем та позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та, оскільки причиною його професійного захворювання є саме тривалий час роботи в умовах впливу на організм шкідливих факторів, саме його дії стали причиною професійного захворювання, що свідчить про відсутність вини підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачу.

Також зазначає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілого, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача.

Крім іншого, відповідач наводить в апеляційній скарзі приклади судових рішень у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, де на користь позивачів було стягнуто менші суми компенсації моральної шкоди.

Відзив на апеляційні скарги не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 з 04 вересня 1992 року по 22 червня 1993 року; з 01 вересня 1995 року по 15 жовтня 1996 року; з 10 жовтня 1997 року по 15 грудня 1997 року; з 12 серпня 1999 року по 31 серпня 1999 року; з 10 вересня 2002 року по 01 березня 2010 року працював на посаді електрогазозварника на ІнГЗК, ВАТ «ІнГЗК», ПАТ «ІНГЗК», правонаступником яких є ПрАТ «ІнГЗК», з 02 листопада 2010 року по 14 лютого 2014 року працював на посаді електрогазозварника у ТОВ «ПРОМРЕМОНТ» (а.с. 42-63).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 20 січня 2015 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: Радикулопатія попереково-крижова L5-S1 зліва (стан після оперативного лікування 31.10.2013 операція мікродискектомія L5-S1 зліва) з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим та м'язово-тонічним синдромами, в'ялим парезом лівої стопи середнього ступеню, загальним статико-динамічними порушеннями другого-третього ст. Захворювання професійне (а. с. 17-18).

Згідно з пунктом 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 березня 2015 року встановлено, що професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло за таких обставин: працюючи електрогазозварником виробничої дільниці по поточним ремонтам збагачувального устаткування РЗФ №1 ТОВ «Промисловий ремонт» з 02.11.2010 року по 14.02.2014 року здійснював виконання електрогазозварювальних робіт, ручного різання різноманітних видів сталі, чавуну, кольорових металів та сплавів, під час котрих підпадав під фактори важкості праці (нахили корпусу, робоча поза), через недосконалість робочого процесу, що обумовлюється неможливістю доставки збагачувального обладнання, що потребує ремонту, на ремонті майданчики, котрі забезпечені стаціонарними підставками, з'ємниками, ремонтними столами та засобами примусової вентиляції.

Працюючи електрогазозварювальником на ДФ ПАТ «ІнГЗК» з 04.09.1992 року по 22.06.1993 року, з 01.09.1995 року по 15.10.1996 року в ЦПКР ПАТ «ІнГЗК»; з 10.10.1997 року по 15.12.1997 року в ЦЛ ПАТ «ІнГЗК»; з 12.08.1999 року по 31.08.1999 року ОВД №2 РЗФ №1 ПАТ «ІнГЗК», з 10.09.2002 року по 01.03.2010 року ОСОБА_1 також підпадав під фактори важкості праці (маса вантажу, статичне навантаження при утриманні вантажу, нахили корпусу, робоча поза), показники котрих перевищували гігієнічні нормативи.

Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 березня 2015 року причиною виникнення професійного захворювання позивача встановлено: у ТОВ «Промисловий ремонт»: нахили корпусу 141-148 разів за зміну при СН 51-100 раз, перебування в незручній позі до 50% робочої зміни - 26,2% при СН до 25%, перебування в вимушеній позі - 28,9% при СН до 10%; у ПрАТ «ІнГЗК»: потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м'язів нижніх кінцівок і тулуба: від 2000 року - 91.4 Вт при СН 41-90 Вт; від 1999 року - 114 Вт при СН 41-90 Вт. Маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: від 1995 року - 30 кг при СН до 30 кг; від 2000 року - 35 кг при СН до 30 кг. Величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу, докладання зусиль, кг/с (двома руками): від 2000 року - 77400 при СН до 70000; від 1999 року - 148800 при СН до 70000. Перебування в незручній позі більше 50 % часу зміни: від 1993 року - 60% при СН до 25%; від 1995 року - 50% при СН до 25%; від 2004 року - 51,4% при СН до 25%. Перебування в незручній позі до 50% часу зміни від 2000 року - 26,9 при СН до 25%. Перебування у вимушеній позі від 1999 року - 16,75% при СН до 10%. Нахили корпусу за зміну: від 2004 року - 148 раз при СН 51-100 раз; від 2009 року - 141 раз при СН 51-100 раз. Переміщення обумовлені технічним процесом від 1995 року - 8,2 км при СН до 8 км (а.с. 13-16).

Висновком МСЕК від 28 квітня 2015 року позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25 % з 14 квітня 2015 року до 01 травня 2016 року (а.с.10).

При наступному переогляді МСЕК 24 травня 2018 розмір стійкої втрати професійної працездатності залишився незмінним та встановлений з 01 травня 2018 року по 01 травня 2021 року. Група інвалідності не встановлена (а.с. 10-12).

У зв'язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування (а.с.19-41).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідачів відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активність позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, відсоток втрати ним професійної працездатності та його незмінність протягом тривалого часу. Місцевий суд визначив розмір моральної шкоди, що підлягає виплаті позивачу, у сумі 27 000,00 грн., яку стягнув з відповідачів у частках, які є пропорційними часу роботи позивача ОСОБА_1 в умовах перевищення граничного рівня шкідливих факторів у кожного з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП України).

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання від 17 березня 2015 року (а.с. 13-16) вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи (12 років 10 місяців, із яких на ПрАТ «ІнГЗК» - 9 років 7 місяців, ТОВ «Промисловий ремонт» - 3 роки 3 місяці) в умовах важкості праці (маса вантажу, статичне навантаження при утриманні вантажу, нахили корпусу, робоча поза), показники котрих перевищували гігієнічні нормативи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ІнГЗК» та ТОВ «Промисловий ремонт», якими було допущено перевищення гранично допустимого рівня шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Порушення відповідачами положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання від 17 березня 2015 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІнГЗК» про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Посилання відповідача ПрАТ «ІнГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Спростовуються й доводи відповідача ПрАТ «ІнГЗК» в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням підтверджений матеріалами справи. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ІнГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавців покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 25%, який не встановлено безстроково, що свідчить про можливість відновлення попереднього стану здоров'я, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також час праці на підприємствах відповідачів.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІнГЗК» про те, що судом не було враховано судову практику з розгляду аналогічних судових справ.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об'єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров'я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахування того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 25% не безстроково, що свідчить про можливість відновлення попереднього фізичного стану та не тягне за собою незворотних змін у буденному житті позивача, а також той факт, що позивач не визнаний людиною з інвалідністю та встановлення стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 25% не потягло за собою звільнення позивача з підстав невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров'я і не перешкоджає йому працювати на посаді монтажника санітарно-технічних систем і устаткування у КЗ «Криворізька міська лікарня В17» ДОР» по теперішній час (а.с. 63), колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (27 000,00 грн.) є справедливим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: