Справа № 549/323/18
№ 2/544/110/2019
Р І Ш Е Н Н Я
15 березня 2019 року м. Пирятин
Пирятинський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Сайко О.О.,
за участі секретаря Костенко Т.В.,
позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Пирятин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,
у с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, в обґрунтування якого вказав, що на початку липня 2017 року він домовився із ОСОБА_3 про купівлю-продаж за 3900 доларів США належного відповідачу житлового будинку з господарськими приміщеннями та прилеглими земельними ділянками по вул. Б. Хмельницького, 43, смт. Чорнухи Полтавської області. Вказане нерухоме майно на момент домовленості належало відповідачу, на підтвердження чого вона надала правовстановлюючі документи. Відповідач просила спочатку за будинковолодіння 8500 доларів США, проте сторонам вдалося сторгуватися і вони домовилися про остаточну ціну вартості нерухомого майна, яку позивач повинен сплатити в сумі 3900 доларів США. Однак відповідач пояснила, що в неї не готові в повному обсязі всі технічні документи для переоформлення майна та їй потрібно перереєструватися до іншого житла та запевнила, що найближчим часом підготує всі необхідні документи. 12.07.2017 позивач сплатив відповідачу кошти в сумі 3900 доларів США, які були сплачені ним в якості авансу за придбання житлового будинку, домовившись, що договір купівлі-продажу буде укладено найближчим часом. Після отримання грошових коштів, відповідач ОСОБА_3 на підтвердження факту їх отримання власноручно в присутності двох свідків написала розписку. У подальшому, незважаючи на неодноразові нагадування, відповідач ухилялася від укладення договору купівлі-продажу майна. У грудні 2017 року вона заявила, щоб позивач доплатив їй за будинок ще 4600 доларів США, оскільки вона передумала про раніше домовлену вартість продажу належного їй майна. При цьому повернути отримані від позивача кошти відмовилася. В результаті із зміною відповідачем істотних умов домовленості, сторони не досягли згоди щодо укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі продажу будинку та земельних ділянок. В даний час позивачу стало відомо, що власником указаного майна є не відповідач, а її донька ОСОБА_5
Представник відповідача направив до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що відповідач, маючи намір на відчуження належного їй на праві власності домоволодіння по вул. Б. Хмельницького, 43, смт. Чорнухи Полтавської області, розмістила оголошення в мережі Інтернет на сайті продажу нерухомого майна DOM.RIA про продаж вищевказаного будинку, оголошена ціна будинку складала 10 000 дол. США. За вказаним оголошенням з відповідачем звязався позивач. Після попереднього торгу з ним, між сторонами було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу належного відповідачу будинку за 8700 доларів США. Однак згодом, оскільки у позивача не було на той час достатньо грошових коштів для укладення договору купівлі-продажу, сторони досягли згоди про укладення договору оренди нерухомого майна з наступним викупом. Сторонами також було обумовлено, що позивач спочатку сплатить частину грошових коштів за будинок в сумі 3900 доларів США і одразу почне проживати в будинку, належному позивачу, на умовах оренди з правом наступного викупу будинку. Сторони домовилися, що після сплати повної суми, обумовленої сторонами (8700 доларів США), відповідач переоформить на позивача належний їй будинок. Сторони обумовили, що сума коштів, переданих позивачу, включає в себе також і орендні платежі за користування будинком. Сторони обумовили, що розмір орендних платежів становить 6000 грн щомісяця, не враховуючи вартість комунальних послуг. Залишок суми- 4800 доларів США відповідач повинен був сплатити відповідачу до вересня 2017 року. Після сплати повної вартості будівлі було обумовлено, що відповідач переоформить право власності на будинок на позивача. На виконання умов досягнутої домовленості позивач 12.07.2017 року передав відповідачу грошові коштів в сумі 3900 доларів США, про що відповідач написав розписку. Зазначені кошти були сплачені позивачем в рахунок оренди нерухомого майна та виплати вартості належного позивачу будинку. Після передачі цих коштів відповідач передав позивачу у користування належний йому будинок.
У відповіді на відзив позивач заперечив факт укладання будь-якого договору чи усних домовленостей із відповідачем стосовно оренди вказаного вище будинку з послідуючим викупом. Про будь-яку оплату оренди житла, в тому числі з його подальшим викупом, зміст підписаної сторонами розписки не містить. На підтвердження власного тлумачення розписки від 12.07.2017 відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували докази, зазначені у позовній заяві про стягнення коштів. Розписка позивача від 15.03.2018 про отримання належних йому речей з будинку по вул. Б. Хмельницького, 43, смт. Чорнухи Полтавської області, яка трактується відповідачем як факт прийняття останнім будинку у фактичне користування, може підтверджувати лише факт перебування вказаних у розписці речей, позивачем не підписувався жодний документ про прийняття в оплатну оренду вказаного будинку.
Позивач ОСОБА_1 04.06.2018 звертався до відповідача ОСОБА_3 із пропозицією вирішення спірних питань у досудовому порядку, проте відповідач зустрічних претензій щодо оплати оренди житлового будинку не заявила чи в інший спосіб виразити свою незгоду чи заперечення на вимоги позивача, викладені у його листі, не змогла.
Зазначив, що вимоги майнового характеру до ОСОБА_1 не є предметом розгляду цієї справи, підлягають доведенню в порядку ЦПК зі сплатою відповідного судового збору.
Представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що доводи відповідача про фактичне прийняття позивачем ОСОБА_1 будинку у користування підтверджується наданою копією розписки від 15.03.2018, у якій перелік речей, які забрав позивач з будинку відповідача, підтверджує факт проживання позивача у ньому. Цей факт підтвердять також допитані в судовому засіданні свідки.
Крім того, вказує, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлені позивачем, не відповідає складності справи та обсягу робіт, що були виконані адвокатом, тому розмір таких витрат має бути зменшеним судом у звязку з його необґрунтованістю та недоведеністю.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позові та інших заявах по суті, просив задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
Представники відповідача та відповідач у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві на позов та інших заявах по суті, просили відмовити у його задоволенні.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що була присутня в липні 2017 року при передачі позивачем коштів відповідачу ОСОБА_3 за продаж належного їй будинку в сумі 3900 доларів США. При передачі коштів були присутні сторони, вона та ОСОБА_7 Про доплату позивачем в подальшому решти суми за продаж будинку не йшлося, але їй здалося, що така домовленість між сторонами була.
Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, його власне будинковолодіння межує із будинковолодінням, що знаходиться по вул. Б.Хмельницького,43 у смт. Чорнухи. Йому було відомо, що відповідач ОСОБА_3 виставила цей будинок на продаж за ціною близько 10 000 доларів США. Подробиць домовленостей між сторонами щодо купівлі цього будинку він не знає, йому лише відомо, що відповідач виготовляла технічну документацію на майно. Позивач почав проживати із сімєю у будинку із середини червня та проживав там по листопад 2017 року. Зі слів відповідачки йому відомо, що вона планувала продати будинок за 10 000 доларів, але вони сторгувалися із позивачем орієнтовно за 9 000 доларів США.
Свідок ОСОБА_9 пояснила у судовому засіданні, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, недалеко від будинку по вул. Б.Хмельницького,43. Зі слів відповідача їй відомо, що вона мала намір продати свій будинок за 10 000 доларів, а зійшлися із позивачем на сумі 8400 доларів США. З червня 2017 року позивач став проживати у будинку по вул. Б.Хмельницького,43.
Свідок ОСОБА_10, рідна матір відповідача, пояснила суду, що дочка збиралася продавати будинок і позивач передав їй завдаток за будинок в сумі 1900 доларів, хоча у розписці було написано 3900 доларів. Позивач проживав у будинку пів року, самовільно розібрав там піч та сарай. Підтвердила, що розписку писали на подвірї її будинковолодіння у присутності свідків.
Суд, вислухавши відповідача, представників обох сторін, допитавши свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги позивача про стягнення коштів такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 мала на праві власності житловий будинок загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м. з господарськими приміщеннями та прилеглими земельними ділянками по вул. Б. Хмельницького, 43, у смт. Чорнухи Полтавської області, які вона згідно з даними Реєстру речових прав на нерухоме майно 06.02.2018 відчужила своїй доньці ОСОБА_5 (а.с.14-17,19).
У липні 2017 року сторони в усній формі домовилися про купівлю-продаж належного відповідачу обєкту нерухомості будинковолодіння за вказаною адресою.
20 липня 2017 на виконання домовленості про купівлю-продаж майна ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 3900 доларів США, що підтверджується оригіналом дослідженої в судовому засіданні розписки (а.с. 11). Факт передання позивачем відповідачу грошових коштів у вказаній сумі та факт отримання відповідачем від позивача 3900 доларів США сторонами визнаний в судовому засіданні та не оспорюється.
З наведеного вбачається, що між сторонами було укладено попередній договір про купівлю-продаж майна відповідача у майбутньому, умови якого та наслідки невиконання врегульовано ст. 635 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.
Предметом попереднього договору між сторонами зазначено об'єкт нерухомого майна будинковолодіння по вул. Б. Хмельницького, 43, смт. Чорнухи Полтавської області.
Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Однак вимоги щодо форми договору купівлі-продажу будинку дотримано не було.
Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У частині другій статті 216 ЦК передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину.
Крім того, завдаток є способом забезпечення зобов'язання, що передбачено ст. 570 ЦК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.
Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.
Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Статтею 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.
У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.
У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-82ц13) викладено правову позицію, згідно якої, якщо судом не встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, а тому правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Як було встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будинку укладено не було, тому жодних зобов'язань між ними не виникло, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що передані позивачем кошти в сумі 3900 дол. США в контексті ст.570 ЦК України не можуть вважатись завдатком, а є авансом, який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного, суд не перевіряє та аналізує доводи сторін про те, з чиєї вини не був укладений договір купівлі-продажу, оскільки такі факти не мають юридичного значення для вирішення цього спору.
04.06.2018 позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача ОСОБА_3 із письмовою пропозицією вирішення спірних питань у досудовому порядку, але його пропозиції були залишені відповідачем без реагування (а.с.20, 21).
Щодо заперечень відповідача про фактичне укладення сторонами договору оренди майна з викупом, суд зазначає наступне.
За приписами ст.79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 810-1 ЦК України, а договором оренди житла з викупом одна сторона - підприємство-орендодавець передає другій стороні - фізичній особі (особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню
Під час слухання справи судом не було встановлено жодного факту, який би підтвердив існування домовленості про укладення сторонами договору оренди майна з викупом, у тому числі його істотних умов, а саме: строк, на який укладається договір; розміри, порядок формування, спосіб, форма і строки внесення орендних платежів та умови їх перегляду. Підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами факт проживання позивача із сім'єю у будинку відповідача не вказує достовірно на укладення саме такого договору. Будь-яких інших доказів укладання сторонами договору оренди судом не встановлено. Крім того, суд зазначає, що цивільним законодавством не передбачено укладення між фізичними особами договору оренди майна з викупом.
Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України в ред. 2004 року (відповідно ст. 79 ЦПК України в новій редакції) та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, у зв'язку з чим рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.
Вимоги відповідача майнового характеру до ОСОБА_1 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна відповідача, не є предметом розгляду цієї справи, підлягають доведенню у встановленому законом порядку, тому суд не бере їх до уваги як на підставу заперечень відповідача проти позову.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у іноземній валюті, суд вважає їх законними та обґрунтованими.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
Таку правову позицію висловила ОСОБА_11 Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц у своїй постанові від 16 січня 2019 року.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 1018 грн 84 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача.
Дослідивши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши заперечення відповідача щодо такого розподілу цих витрат, суд вважає, що вказана заява відповідача підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Надання адвокатом ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 адвокатських послуг при розгляді справи в суді підтверджується, зокрема, детальним описом робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для надання професійної правничої допомоги (який включає також витрати, повязані з переїздом представника позивача до суду) на загальну суму 29 886,20 грн, з розрахунку 1 489,20 грн. за одну годину роботи адвоката по наданню правничої допомоги та участь у судових засіданнях; актом приймання передачі документів, підготовлених адвокатом в інтересах клієнта; акту про виконання зобовязань за договором від 31 травня 2018 року про надання правничої допомоги; квитанціями про отримання адвокатом коштів за надані послуги, квитанціями про придбання пального.
Водночас, наданий позивачем договір про надання правничої допомоги, укладений з адвокатом ОСОБА_2, не містить умови (пунктів) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару.
Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що оскільки відсутня об'єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом ОСОБА_2 та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, враховуючи заперечення іншої сторони, суд вважає за необхідне зменшити заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу.
З огляду на те, що суд не має доказів про узгодження сторонами договору ціни наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку про часткове задоволення таких витрат у розмірі 10 000 грн., з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва його інтересів в суді під час розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 4-6, 76, 141, 263-265, 279, 352 ЦПК України, с у д,
в и р і ш и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 у справі за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.
Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 22.03.2019.

Головуючий