Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа №705/4848/15-ц

провадження №61-4512св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк), в якому просив визнати недійсними договір відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня 2006 року, а також іпотечний договір від 05 грудня 2006 року, укладені між ним і банком.

Позов мотивовано тим, що 05 грудня 2006 року між банком та позивачем укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно з яким банк повинен був надати йому кредитні кошти на споживчі цілі.

Разом з тим, зміст вказаного договору суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не повідомив позивачу у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями, чим було порушено право споживача на свободу вибору продукції.

За порушення умов договору відповідальність передбачена лише для позичальника, чим порушується принцип рівності сторін договору.

У порушення вимог статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання.

Крім того, в договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також відсутній графік погашення кредиту. Договір не містить порядку зміни договору, який враховував би інтереси споживача, не містить умови про порядок припинення договору, що є суттєвими умовами.

Договір містить несправедливіумови, якими передбачено, що банк має право вимагати від позичальника достроково повернути суму кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, що фактично неможливо виконати, оскільки кредит брався з метою його використання на певні цілі, а споживач повертає його частинами на протязі всієї дії договору.

Вказані обставини є підставами для визнання кредитного договору недійсним, а також для визнання недійсним договору іпотеки, як похідного від головного договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суди розглядали справу неодноразово

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є обґрунтований, але позивач пропустив строк позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляду до апеляційного суду.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2019 року,апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зі змісту заперечень відповідача, він не просив застосувати строк позовної давності відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України, а лише послався на його існування. У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності, а загальне посилання у запереченнях на норми статей 256, 257, 261 ЦК України без зазначення волевиявлення про застосування позовної давності, не є відповідною заявою, тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

В укладеному сторонами договорі відновлювальної кредитної лінії визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до цього договору, зокрема, щодо погодження строків погашення суми кредиту і сплати процентів по кредиту.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу й не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Таким чином, сторони під час укладення договору дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. Позивачем не доведено укладення кредитного договору на зазначених у ньому умовах, що обмежують його права, як споживача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не надав повні відомості, зазначені в статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вніс у договір умови, відмінні від тих, що зазначені в повідомленні про умови кредитування від 28 листопада 2006 року.

Таким чином, банк навмисно ввів позивача в оману з метою укладання останнім кредитного договору саме з цим банком. Така поведінка ПАТ «Ощадбанк» є нечесною підприємницькою практикою, визначеною пунктом 14 частиною першою статті 1 та заборонена приписами статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У частині першій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» чітко вказано, що нечесна підприємницька практика забороняється, а в частині шостій цієї ж статті не двозначно сказано, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, в інформації про умови кредитування (вид кредиту) зазначено, що договір мав би бути строковим, хоча фактично банк надав до підписання договір відновлювальної кредитної лінії, при цьому не роз`яснивши ОСОБА_1 відмінності між цими видами договорів.

В повідомленні відсутня інформація, визначена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У повідомленні не зазначено режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію. Нечітко, невірно та неповно зазначені переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Такими діями банк порушив не лише вимоги статей 11, 19 Закону України «про захист прав споживачів», а й положення статті 15 вказаного Закону.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції було встановлено, і це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що банк тиснув на позивача з метою збільшення розміру відсоткової ставки. Так, керуюча Філії Уманське відділення ВАТ «Ощадбанк» Полова Н. С. своїм листом від 28 липня 2008 року, надісланим на адресу позивача, повідомляла, що в разі не підписання додаткової угоди до кредитного договору, згідно з якою відсоткова ставка за кредитом збільшиться до 14,5 %, позивач буде зобов`язаний в термін до 21 серпня 2008 року повернути весь кредит в повному розмірі. Тобто, даним повідомленням банк грубо порушив норми частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того суд апеляційної інстанції не врахував, що додаткові угоди до договору відновлювальної кредитної лінії №1 від 26 серпня 2008 року та № 3 від 05 січня 2011 року є нікчемними з огляду на положення частини другої статті 19 Закону України «Про іпотеку».

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що іпотечний договір від 05 грудня 2006 року, додаткові угоди № 1 від 26 серпня 2008 року та № 3 від 05 січня 2011 року є нікчемними з огляду на положення статей 209, 210, 220 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про іпотеку», а сам іпотечний договір має бути визнано недійсним на підставі положень статті 548 ЦК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «Ощадбанк», заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК Українивизначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, установлено, що 28 листопада 2006 року відповідач надав позивачу повідомлення про умови кредитування, позивач своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з усіма наявними в установі ВАТ «Ощадбанк» умовами кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, отримав всі необхідні роз`яснення і зобов`язується використати кредитні кошти, які можливо надасть йому банк, на зазначені в цьому повідомленні цілі, тобто для споживчих потреб.

В укладеному сторонами договорі відновлювальної кредитної лінії визначені усі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до цього договору, зокрема, щодо погодження строків погашення суми кредиту і сплати процентів по кредиту.

Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання йому іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору та інші докази, подані сторонами, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 та статтею 230 ЦК України, для визнання договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу на споживчі цілі. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору протягом тривалого часу свідчать про те, що ним схвалені умови кредитного договору та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного правочину.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини і досліджені ним докази не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та полягали у застосуванні нечесної підприємницької практики, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що в порушення вимог статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, є необґрунтованими, оскільки коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, зокрема спрямовані на доведення необхідності переоцінки умов укладеного між сторонами кредитного договору, додаткових угод до нього та договору іпотеки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

В силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська