Провадження № 2/161/798/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2019 року місто ОСОБА_1

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 23 000 доларів США на купівлю будинку, про що останній написав відповідну розписку.

13 грудня 2014 року знову було укладено між ним та відповідачем договір позики, за яким передано було кошти в сумі 56 000 доларів США на купівлю будинку, про що також була написана відповідачем розписка. Всього передано було коштів в розмірі 79 000 доларів США. Дані кошти надавались на купівлю будинку у с. Гаразджа Луцького району по вул. Ранковій, 1а та земельної ділянки для будівництва та обслуговування даного будинку

За домовленістю у розписках не було встановлено термін повернення коштів, оскільки такі кошти відповідач мав повернути при першій можливості або за першою вимогою позивача.

На початку літа 2018 року у позивача виникла необхідність у коштах, які він позичив відповідачу, і він неодноразово усно звертався до нього з проханням повернути гроші. Одна, у відповідь отримував лише обіцянки або ж звернення просто ігнорувались.

Зазначає, що оскільки договорами питання нарахування та сплати процентів не врегульовано, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, та за період з 14.09.2015 року по 12.09.2018 року становить 39074, 03 грн.

Також, вказує, що 01.08.2018 року та 02.08.2018 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення боргу у розмірі 79 000 доларів США та нарахованих відсотків.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 118 074, 03 доларів США, що складається з основного боргу 79 000 доларів США та процентів за користування позикою 39074, 03 доларів США.

Ухвалою від 13 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, з підстав, викладених в письмовому відзиві. Зазначав, що кошти, зазначені в розписках відповідач отримував, однак це була не позика, а безповоротна та безпроцентна фінансова допомога на купівлю будинку ОСОБА_4

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 23 000 доларів США, про що останній написав відповідну розписку.

Також, 13 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким передано було ОСОБА_4 кошти в сумі 56 000 доларів США, про що також була написана відповідачем розписка. Всього передано було коштів в розмірі 79 000 доларів США.

Зі змісту розписок вбачається, що ОСОБА_4 16.10.2012 року отримав в борг від ОСОБА_3 23 000 доларів США для купівлі будинку, а 13.12.2014 року отримав в борг від ОСОБА_3 56 000 доларів США для купівлі будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, укладеними між сторонами договорами позики не визначено строк повернення позики. З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2018 року та 02.08.2018 року на адресу відповідача позивачем було направлено вимогу про повернення боргу у розмірі 79 000 доларів США та нарахованих відсотків. Станом на дату звернення до суду 12 вересня 2018 року, тобто за спливом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги, грошові кошти не повернуто.

Частиною 3 ст.12 ЦПК, частинами 1 та 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, встановивши, що долучені до матеріалів справи оригінали розписок від 16 жовтня 2012 року та від 13.12.2014 року про отримання коштів, є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання, ці договори позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, та що вказані розписки є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики у розмірі 23 000 доларів США ТА 56 000 доларів США, а всього 79 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 11 березня 2019 року становить 2 084 744, 19 гривень.

Твердження представника відповідача про відсутність договірних відносин у відповідача з позивачем щодо отримання позики є безпідставними та не підтверджені відповідними доказами.

Покликання представника відповідача на ту обставину, що ОСОБА_5 отримував від ОСОБА_3 кошти в якості безповоротної та безпроцентної фінансової допомоги на купівлю будинку, будучи фінансовим партнером позивача та учасником ТзОВ « Дари Волині» та ТзОВ «Інтегробуд», та за умови відпрацювання даних коштів в процесі спільної господарської діяльності на даних підприємствах, на увагу суду не заслуговує.

Так, судом встановлено, що розписки від 16 жовтня 2012 року та від 13.12.2014 року підтверджують не лише укладення договорів позики між сторонами, а й отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів саме в борг, що вказує на обов»язок їх повернути. А відтак, наведене свідчить про наявність договірних відносин між сторонами, умови яких відповідачем виконані не були.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов'язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Оскільки сторони при укладенні договорів позики не домовилися про розмір процентів, то в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 39074, 03 доларів США слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача слід стягнути 8810 гривень судового збору, сплаченого позивачем згідно з квитанцією від 11 вересня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 15,16, 263, 1046-1048 ЦК України, ст.ст. 12, 13,77,81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 79 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 11 березня 2019 року становить 2 084 744, 19 гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 39 074, 03 доларів США відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 8810 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1);

Відповідач: ОСОБА_4 (місце проживання: пр.-т. Соборності,13Б/180, м. Луцьк; РНОКПП НОМЕР_2).

Дата складання повного тексту рішення 21 березня 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_7