АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/520/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310010000 Побережна Н.П. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.

секретаря Винник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року (ухвалене в приміщенні Шполянського районного суду Черкаської області під головуванням судді Побережної Н.П. 21 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,:

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що 22.11.2003 вона зареєструвала шлюб з відповідачем, ОСОБА_3 у Виконкомі Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, актовий запис про реєстрацію шлюбу № 3 від 22.03.2003.

Після реєстрації шлюбу змінила своє дівоче прізвище «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Від даного шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя не проживає однією сім'єю з липня місяця 2017 року. Шлюбні відносини сторони припинили та не ведуть спільного господарства в зв'язку з тим, що втратили повагу один до одного, стали по різному дивитися на життя.

Фактично сім'я розпалася і подальше сумісне проживання стало неможливим та небажаним. Неповнолітня дитина знаходиться на утриманні позивача і залишиться проживати разом з нею.

Відповідач по справі добровільно проводить виплати на утримання неповнолітньої дитини.

Зазначала, що миритися з відповідачем не бажає, спір про поділ майна та місце проживання дитини у сторін відсутній.

Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_4».

Судові витрати покласти на неї.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року позов задоволено повністю.

Розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який був зареєстрований 22.11.2003 Виконавчим комітетом Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, актовий запис №3.

Після розірвання шлюбу залишено дружині її шлюбне прізвище «ОСОБА_4».

Визначено, що шлюб припиняється у день набрання законної сили даним рішенням суду.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, і це має істотне значення. Час на примирення сторонам не потрібен. Спір про поділ майна та місце проживання дитини у сторін відсутній.

В апеляційній скарзі, поданій 15 лютого 2019 року, ОСОБА_3 посилаючись на те, що судом не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про задоволення позову, просив скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року, змінити його в мотивувальній частині з підстав, зазначених в апеляційній скарзі, а саме змінити дату з якої подружжя не проживає однією сім'єю (з липня 2017 року на вересень 2018 року), а також виключити з рішення інформацію про те, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні позивача і залишиться проживати разом з ним, вказавши, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні відповідача і залишиться проживати разом з ним.

Зазначає, що рішення суду оскаржується з мотивів неповноти встановлення судом обставин справи перед винесенням рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту реєстрації шлюбу (з 2003 року) подружжя проживало у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, якого лише зареєстрували за місцем реєстрації позивача (матері). Позивач в позовній заяві у серпні 2018 року зазначила як своє, так відповідача місце фактичного проживання: АДРЕСА_1. Дана квартира є орендованою, орендарем квартири та особою, що сплачує оренду є відповідач. Вони спільно проживали в одній квартирі до вересня 2018 року, в подальшому позивач пішла, а дитина залишилася проживати з батьком, тобто з відповідачем, та навчається в 8-Б класі Ліцею податкової та рекламної справи №21 в м. Києві.

Тому, на думку скаржника, позивачем не доведений факт утримання нею неповнолітньої дитини, та їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, вважає, що справа про розірвання шлюбу розглянута неповноважним складом суду, що є підставою для скасування рішення, оскільки вона не підсудна Шполянському районному суду Черкаської області та підлягала передачі іншому суду, а саме: до Рівненського районного суду Рівненської області (за місцем реєстрації відповідача).

Про поданий позов він дізнався лише 03.01.2019, отримавши за фактичною адресою проживання у м. Києві судову повістку про призначення справи до судового розгляду на 26.12.2018, при цьому копію позовної заяви про розірвання шлюбу ним не отримано.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом апеляційної інстанції 05.03.2019, у відповідності до ч. ч. 3, 5 та 6 ст. 128 ЦПК України, у строк та спосіб визначений цивільним процесуальним законодавством здійснено судові виклики сторін у справі (судовими повістками про виклик із розписками рекомендованими листами з повідомленням про вручення) за адресами зазначеними сторонами у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Водночас, враховуючи, що матеріали справи містять повернуті на адресу суду першої інстанції не отримані сторонами судові виклики з відмітками «за закінченням терміну зберігання», 05.03.2019, згідно до ч. 9 ст. 128 ЦПК України, апеляційний суд додатково викликав сторони і за допомогою іншого засобу зв'язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію виклику, а саме шляхом передачі SMS повідомлень на номери мобільних телефонів зазначені сторонами, які того ж дня були доставлені ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Таким чином сторони завчасно та належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

18 березня 2019 року на електронну адресу апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла заява відповідно до якої ОСОБА_3 підтримує подану ним апеляційну скаргу та просить здійснювати її розгляд без його участі, а розгляд даної заяви без його присутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Рішення суду ОСОБА_3 фактично оскаржене в частині мотивів викладених у ньому, разом з тим відповідно до клопотання викладеного в апеляційній скарзі, проти самого розірвання шлюбу відповідач не заперечує.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 03.08.2018 виданого Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 22.11.2003, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на «ОСОБА_4» (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 05.01.2006, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис №132. Батьками дитини є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.8).

За приписом ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. ч. 3 - 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

Частиною 1 ст. 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що як позивач, так і відповідач виявляють бажання розірвати шлюб. Потреби в отриманні строку для примирення скаржником не зазначено.

Аналізуючи мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Позивач звернулась з позовом до Шполянського районного суду Черкаської області та як на підставу застосування альтернативної підсудності, послалась на положення ЦПК України, які регулюють визначення підсудності за вибором позивача.

Законодавцем визначено та закріплено вичерпний перелік випадків, у яких позивач наділений правом звернутися до суду з позовом за місцем свого проживання або перебування.

Зокрема, ст. 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача. Тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред'явити позов в один з декількох вказаних в законі судів.

Частиною 2 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Тобто застосування вказаної норми можливо лише за наявності на утриманні позивача малолітньої чи неповнолітньої дитини, або за станом його здоров'я.

На підтвердження факту утримання дитини, позивачем при зверненні до суду була надана довідка про склад сім'ї.

З довідки №148 від 06.08.2018, виданої Виконавчим комітетом Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області вбачається, що сім'я ОСОБА_4 складається з: батька - ОСОБА_7, матері - ОСОБА_8, брата - ОСОБА_7 та сина - ОСОБА_5 (а.с. 9).

Заперечуючи в апеляційній скарзі проти застосування альтернативної підсудності ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 не доказала, що дитина перебуває на її утриманні та зазначив, що він, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній син - ОСОБА_5 проживають у квартирі за однією адресою у м. Києві, яку орендує він, син перебуває на його утриманні, тому справа підсудна суду за його місцем реєстрації.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області від 02 жовтня 2018 року № 151/02-18 та від 06.02.2019 № 24, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані, але не проживають на території Соболівської сільської ради (а.с. 19, 66).

Згідно з довідкою ліцею податкової та рекламної справи №21 м. Києва від 28.01.2019 № 389, ОСОБА_3 дійсно навчається в 8-Б класі ліцею податкової та рекламної справи №21 м. Києва (а.с. 65).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач з сином на момент подачі позовної заяви фактично не проживали за місцем реєстрації, а в самому позові нею в якості адреси проживання була вказана адреса: АДРЕСА_1, цю ж адресу фактичного проживання зазначено і у відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Враховуючи, що на час подачі позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та їхня спільна дитина проживали за однією адресою, а сторонами не надано доказів того, що дитина перебувала на утриманні одного із них, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 перебуває на утриманні обох батьків, тобто як позивача, так і відповідача.

З викладеного вбачається, що позов було подано за місцем реєстрації позивача, на утриманні якого перебуває неповнолітня дитина, тобто у даній справі вірно застосовано правило альтернативної підсудності.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що відповідачу надсилалась позовна заява та судові виклики за невірною адресою, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно відповіді Зорянської сільської ради Рівненської області на запит Шполянського районного суду Черкаської області від 02.10.2018 № 1775/02-12/18, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 20).

В позовній заяві адресою позивача вказана АДРЕСА_4, тобто невірно вказаний номер будинку (а.с. 2).

Проте, копію позовної заяви та судові повістки надсилались відповідачу як за адресою реєстрації (вказаної невірно), так і за адресою фактичного проживання, а саме АДРЕСА_1 (а.с. 24, 29).

Копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження не було отримано відповідачем за обома адресами, що підтверджується наявними в справі конвертами з їх вмістом (а.с. 31, 33).

Судову повістку на засідання, яке відбулося 26.12.2018 було отримано відповідачем 03.01.2019 за фактичним місцем проживання у м. Києві, що підтверджено ним в апеляційній скарзі та доказами доданими до неї (а.с. 61-64).

Таким чином, з 03.01.2019 ОСОБА_3 був обізнаний з тим, що в провадженні Шполянського районного суду Черкаської області перебуває вказана цивільна справа, мав безоплатний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень, де мав змогу ознайомитись, зокрема із ухвалою про відкриття провадження та призначенням справи до розгляду, отримати інформацію про дату та час судового розгляду на офіційному веб-порталі судова влада України, проте відповідач не направляв до суду жодних клопотань чи заяв стосовно підсудності чи самого спору.

Мотивуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилався, зокрема на те, що справа підлягала передачі на розгляд іншому суду, а саме Рівненському районному суду Рівненської області (за місцем реєстрації відповідача), тобто справу розглянуто неповноважним складом суду, що є підставою для скасування рішення суду.

Статтею 378 ЦПК України визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв'язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 хоч і наводить, на його думку, мотиви для скасування судового рішення з підстав порушення територіальної підсудності, проте, посилаючись на ч. 4 ст. ст. 376 ЦПК України, просить лише змінити його в мотивувальній частині.

У свою чергу апеляційний суд враховує і те, що ОСОБА_3 будучи обізнаний з тим, що в провадженні Шполянського районного суду Черкаської області перебуває вказана цивільна справа жодних заяв щодо її непідсудності даному суду не подавав.

Щодо зміни рішення в мотивувальній частині з підстав, зазначених в апеляційній скарзі та викладеня в її прохальній частині, а саме зміни дати з якої подружжя не проживає однією сім'єю (з липня 2017 року на вересень 2018 року), а також виключення з рішення інформації про те, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні позивача і залишиться проживати разом з ним, вказавши, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні відповідача і залишиться проживати разом з ним, апеляційний суд виходить з наступного.

З оскаржуваного рішення, як мотивувальної, так і резолютивної його частин вбачається, що предметом спору було питання лише щодо розлучення сторін та не встановлювались обставини як щодо дати з якої сторони не проживають однією сім'єю, так і питання щодо утримання та встановлення місця проживання дитини.

Щодо інформації про те, що подружжя не проживає однією сім'єю з липня 2017 року, то дана інформація була зазначена лише в описовій частині рішення, а саме в межах обґрунтування позивачем своїх вимог. Крім того, скаржником не надано жодного доказу на підтвердження того, що сторони проживали однією сім'єю по вересень 2018 року.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що у випадку виникнення спору щодо обставин, які не охоплені оскаржуваним рішенням суду, зокрема поділу майна подружжя чи визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають право звернутися із окремими позовами.

Крім того, ч. 3 ст. 160 СК України визначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

ОСОБА_5, син сторін по справі народився ІНФОРМАЦІЯ_1 а отже на час винесення рішення йому виповнилося 14 років, тобто неповнолітня дитина сторін має право сама обрати з ким саме проживати, з батьком чи матір'ю.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження апеляційного суду і визнані такими, що не спростовують правильність висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Л.В. Нерушак