Справа № 140/1770/18
Провадження № 22-ц/801/2278/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокуСправа № 140/1770/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку з господарським та допоміжними приміщеннями і спорудами, а також земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області у складі судді Науменка С. М. від 19 серпня 2019 року (повний текст рішення складено 23 серпня 2019 року), -

встановив:

16 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з цим позовом, за яким просила:

- встановити фак її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з січня 1989 року по час його смерті;

- змінити черговість одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , надавши їй право на спадкування у першу чергу спадкування за законом;

- визнати за нею право власності Ѕ частину жилого будинку загальною площею 65,2 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, та відповідну частку, Ѕ частину, господарчих будівель і споруд, а саме: веранду «а», сарай «Б», сарай «В», погріб «Б/під», огорожу 1-3, що розташований по АДРЕСА_1 , визнати за нею право на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :04:003:0100, призначеної для обслуговування жилого будинку та Ѕ частину земельної ділянки розміром 0,2143 га, кадастровий номер :01:001:0353, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованих за тією ж адресою.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з січня 1989 року стала проживати з ОСОБА_4 , мали спільні побут та бюджет, вели спільне господарство. Протягом тривалого часу опікувалася ОСОБА_4 , який через похилий вік і хвороби потребував сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, вона здійснила його поховання.

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є неповнолітній ОСОБА_3 , але вона у разі зміни черговості отримання права на спадщину набуває права на обов`язкову частку у спадщині, яке не може бути реалізоване в інший спосіб, тому що шлюб між нею та ОСОБА_4 не був зареєстрований.

Також вказувала, що з 1989 року була разом із ОСОБА_4 членом колгоспного двору, а тому набула право власності на Ѕ частину зазначених жилого будинку та земельних ділянок.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 серпня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з січня 2004 року по день його смерті. В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 з 1989 року постійно проживала з ОСОБА_4 до дня його смерті, ця обставина визнана іншими учасниками справи, то цей факт підлягає встановленню на підставі пункту 5 частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), але оскільки Сімейний кодекс України (далі СК України), стаття 3 якого встановила, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, набрав чинності з 01 січня 2004 року, то факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання ним чинності. Кодекс про шлюб і сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а тому встановлення юридичного факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише з 01 січня 2004 року.

Щодо вимог про зміну черговості отримання права на спадкування, то суд виходив з недоведеності факту перебування спадкодавця у безпорадному стані у зв`язку із наявними у нього захворюваннями та, відповідно, його потреби у сторонній допомозі.

Позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку та земельних ділянок суд першої інстанції вважав похідними від вимоги про зміну черговості отримання права на спадкування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що вона з ОСОБА_4 почала проживати в АДРЕСА_1 з січня 1989, ця садиба відносилась до суспільної групи - колгоспний двір, вона була його членом і саме таким чином набула право власності на Ѕ частину жилого будинку з господарським та допоміжними будівлями і спорудами та відповідну частину земельних ділянок для будівництва і обслуговування будинку та ведення особистого селянського господарства. Суд не дав належної оцінки факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем впродовж понад 29 років, а також поясненням свідків ОСОБА_5 - лікаря, який безпосередньо лікував ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , які вказували, що спадкодавець хворів, щорічно по кілька разів лікувався стаціонарно, останніх два місяці життя не міг самостійно забезпечувати свої життєві потреби.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Хейніс О. Г. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 далі ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Суд установив, що з січня 1989 року ОСОБА_1 почала проживати разом з ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Ця обставина визнана рештою учасників справи, а тому в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть на а. с. 21), у зв`язку з чим відкрилася спадщина у виді жилого будинку загальною площею 65,2 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м з господарськими будівлями і спорудами: верандою «а», сараєм «Б», сараєм «В», погребом «Б/під», огорожею 1-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право особистої власності № НОМЕР_1 від 29 вересня 1896 року на а. с. 19); земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :04:003:0100, призначеної для обслуговування жилого будинку (державний акт серії ЯГ № 490541 від 26 вересня 2008 року на а. с. 39), земельної ділянки розміром 0,2143 га, кадастровий номер :01:001:0353, призначеної для ведення особистого селянського господарства (державний акт серії ЯГ № 491468 від 27 лютого 2009 року на а. с. 40), земельної ділянки розміром 0,1520 га, кадастровий номер :04:003:0101, призначеної для ведення особистого селянського господарства (державний акт серії ЯГ № 490542 від 26 вересня 2008 року на а. с. 41), розташованих за тією ж адресою.

ОСОБА_4 на випадок своєї смерті залишив заповіт на онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і хоча в матеріалах справи він відсутній, але ця обставина також визнана сторонами.

Згідно зі статтею 1264 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`ю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Визначення сім`ї як осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки уведено в законодавство України із набранням чинності 01 січня 2004 року СК України (частина друга статті 3 цього Кодексу). Чинний же до цього часу Кодекс про шлюб і сім`ю Української РСР визнавав лише шлюб, укладений у державних органах

реєстрації актів громадянського стану (частина друга статті 6) і не передбачав правових наслідків спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише з 01 січня 2004 року.

Разом з тим за змістом статтей 1258 та 1259 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, зміна черговості спадкування можлива лише у разі спадкування за законом, тобто за умови відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини (частина друга статті 1223 ЦК України).

Таким чином, оскільки сама позивачка зазначила про те, що ОСОБА_4 усе належне йому на час смерті майно заповів неповнолітньому ОСОБА_3 , то положення статті 1259 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, а тому позовні вимоги у цій частині є безпідставними незалежно від того, чи перебував спадкодавець ОСОБА_4 у безпорадному стані.

Щодо вимог про визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами та відповідну частину земельних ділянок, то апеляційний суд звертає увагу, що підставою позову у цій частині позивачка зазначала те, що вона з 1989 року була членом колгоспного двору як член сім`ї ОСОБА_4 , а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ці вимоги є похідними від вимоги про зміну черговості отримання права на спадкування.

Згідно із частиною першою статті 120, статтею 123 Цивільного кодексу Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Як видно із копії трудової книжки ОСОБА_4 з 1976 року він працював водієм Немирівської санепідемстанції (а. с. 107). У свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 , виданому 29 вересня 1986 року, власником зазначено ОСОБА_4 , а не колгоспний двір (а. с. 19), у копіях погосподарських книг з 1986 по 1995 роки господарство ОСОБА_4 зазначалось як суспільна група робітників (а. с. 98 - 99), а тому твердження позивачки про те, що господарство належало до суспільної групи - колгоспний двір та її членство у ньому із січня 1989 року не відповідають дійсності.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але не правильно визначив правовідносини сторін, підставу позову та помилково застосував норми матеріального права, які ці правовідносини регулюють, то рішення необхідно змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 серпня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року)

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді підпис О. Ю. Береговий

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк