КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року місто Київ.

Справа 756/12830/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/879/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року,( ухвалене у складі судді Луценко О.М., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - позивач) звернулося до Оболонського районного суду м. Києва суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1) про звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково.

В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» за Кредитним договором № 50004303 від 08.05.2012 року, розмір якої складає 645 590,63 гривень, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «VOLKSWAGEN» модель Scirocco, 2012 року виробництва кузов № НОМЕР_1, об'єм двигуна 1390 куб.см., державний номер НОМЕР_2, що належав на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір в розмірі 10 101,94 гривень.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі посилалась на те, що в порушення норм матеріального права судом звернуто стягнення на предмет застави на виконання недійсного договору про внесення змін до кредитного договору № 1 від 15 травня 2014 року. Вказаний додатковий договір вона не укладала не підписувала і додатковий кредит для оплати страхових платежів згідно з договором страхування не отримувала.

Скарга також містить доводи , що розмір заборгованості на погашення , якої звернуто стягнення не підтверджений належними доказами.

До розрахунку включені нарахування за недійсним додатковим договором, а також нарахування відсотків, після розірвання договору позивачем, та направлення боржнику 04 лютого 2015 року вимоги про повернення достроково всієї суми кредиту.

Суд не врахував, що позивач одночасно застосовував і штраф і пеню за одні й ті ж порушення, а також нарахував штрафні санкції з порушенням строку позовної давності більш ніж за один рік.

Суд також не мав права звертати стягнення на підставі ст.24. 25 закону "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, оскільки була відсутня державна реєстрація обтяжень рухомого майна. Суд в рішенні не зазначив початкову ціну майна на яку звернув стягнення .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що він перерахував на користь страхової компанії кошти на погашення страхових сум, відповідач не заперечував проти вчинення таких дій, оплачував рахунки за додатковим кредитом, тобто сторони вчинили дії, які підтвердили факт укладення договору, та отримання додаткової суми кредиту, а тому такий договір є дійсним. Доводи про невідповідність розміру заборгованості умовам договору є не обґрунтованими та недоведеними. Посилання на безпідставність нарахування відсотків після зміни строків виконання зобов'язань та направлення вимоги про дострокове погашення кредиту є незаконні, оскільки зобов'язання боржник не виконав, позивач вважає, що має право нараховувати відсотки до повного виконання зобов'язань. Закон "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" позивач вважав не порушеним так як повідомив боржника 05.07.2016 року про необхідність дострокового повернення кредиту, та у разі не виконання цієї вимоги про початок процедури звернення стягнення на заставне майно.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги не визнав.

Відповідач до апеляційного суду не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню .

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вищенаведеним вимогам закону рішення районного суду в частині визначення розміру заборгованості не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд вважав встановленими такі обставини.

08.05.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №50004303, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 236905,31грн., що еквівалентно на дату договору 29469,50 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля, а відповідач зобов'язався прийняти кредитні кошти належним чином використовувати та повернути позивачеві кредит у повному обсязі шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до договору та згідно із графіком погашення кредиту, що становить невід'ємну частину договору. Крім того 15.05.2014року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін - додаткову угоду №1 до кредитного договору № 50004303 від 08.05.2012року, в якій сторони погодили надання боржникові суми додаткового кредиту з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування №245002/4098/0000463.

Зобов'язання відповідача перед ТОВ «Порше Мобіліті» за Кредитним договором забезпечено Договором застави № 50004303від 11.05.2012 року, згідно з умовами якого відповідач надав в заставу автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель Scirocco, 2012 року виробництва, кузов № НОМЕР_1, об'єм двигуна 1 390куб.см., державний номер НОМЕР_2, що належить йому на праві власності. На підставі та на виконання умов договору застави 15.05.2012 року до Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис про обтяження за реєстровим номером 12495608- заборону на відчуження стосовно даного автомобіля.

Як встановлено судом, відповідач порушив виконання зобов'язань, в зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

За розрахунком позивача розмір заборгованості станом на 19.09.2016 року складає 645 590 грн. 63 коп. Заборгованість складається з :

простроченої заборгованості в сумі 390 201 грн. 60 коп. за кредитом та 12 043 грн. 76 коп. за додатковим кредитом, з яких: 331 181 грн. 60 коп. сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом, 11897 грн.51 коп. сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом, 9806 грн. 28 коп. сума 3% річних за час прострочення за кредитом, 33 грн.75 коп. сума 3% річних за час прострочення за додатковим кредитом, 36 649 грн. 29 коп. сума інфляції за простроченим кредитом, 10 564 грн. 43 коп. сума пені в порядку п. 8.1 кредитного договору за кредитом. 112 грн. 50 коп. ;

заборгованості з дострокового повернення кредиту в сумі 174 513 грн. 51 коп., з яких 168076- сума заборгованості за кредитом, 3743 грн. 91 коп. - заборгованість за відсотками, 621 грн. 38 коп.-3% річних за час прострочення. та 2071 грн. 33 коп. сума пені в порядку п. 81 кредитного договору;

штрафу в сумі 47 381 грн. 06 коп. на підставі п.8.2 договору;

9450 грн. 70 коп. - штрафу за порушення п.п.5.1, 5.2, 5.3. 5.4 договору.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач скористався своїм правом передбаченим договором на дострокове стягнення всієї суми боргу, про що направив відповідачу відповідну вимогу від 04 липня 2016 року, відповідно до якої вимагав дострокового повернення суми кредиту 504 573, 62 грн. протягом 30 днів з дня отримання вказаної вимоги.

Розрахунок відсотків за користування кредитом позивачем зроблено в тому числі і за період після закінчення строку виконання основного зобов'язання, у зв'язку з пред'явленням позивачем вимоги про дострокове погашення боргу.

Нарахування відсотків після закінчення строку кредитування є неправомірним, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий - до 15 травня 2017 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 15 травня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами , починаючи з 15червня 2012 року.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в справі № 444/9519/12 в постанові від 28 березня 2018 року.

З огляду на вказане колегія суддів відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦКУкраїни він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, та приходить до висновку, що відсотки з відповідача підлягають стягненню лише за період до 06 серпня 2016 року (останній день виконання кредитних зобов'язання за достроковою вимогою позивача) в сумі 1710 грн. 18 коп. В задоволенні вимог про стягнення відсотків за період з 07 серпня 2016 року до 19 вересня 2016 року в сумі 2033 грн. 73 коп., апеляційний суд відмовляє.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи скарги в частині стягнення відповідачем пені та штрафу за аналогічні порушення.

Так, у відповідності до п. 8.1 Загальних умов, у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту, позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно.

Крім того, п. 8.2 Загальних умов передбачено, що у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту, визначеного у ст. 3.3, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

Крім того. п. 8.3 Загальних умов передбачено, що за кожен випадок порушення позичальником умов ст. ст. 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 8.2 позичальник сплачує компанії штраф в українських гривнях у розмірі еквіваленту 20 дол. США за обмінним курсом банку, зазначеному у кредитному договорі, на момент направлення компанією першої вимоги щодо сплати, та відповідно у розмірі еквіваленту 25 дол. США за обмінним курсом банку, зазначеному у Кредитному договорі, на момент направлення Компанією другої вимоги щодо сплати, та у розмірі еквіваленту 30 дол. США за обмінним курсом банку, зазначеному у Кредитному договорі, на момент направлення Компанією третьої вимоги щодо сплати.

Таким чином, п.п.8.1 та 8.2 договору передбачено нарахування пені та штрафів за порушення строків повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та вимоги статті 549 ЦК України, відповідно до якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, пред'являючи позов позивач зокрема просив стягнути з відповідача 10564 грн. 43 коп. пені за основним кредитом, 112 грн. 50 коп. пені за додатковим кредитом та 47 381 грн. 06 коп. штрафу в порядку п.8.2 кредитного договору.

Стягуючи і штраф і пеню одночасно за п.п. 8.1. та 8.2 договору, наведених норм права місцевий суд не врахував та не надав оцінку положенням договору, щодо нарахування штрафів та пені, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача пені та штрафу одночасно.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача потрібно стягнути пеню, а в задоволенні штрафу в сумі 47 381 грн. 06 коп. необхідно відмовити, оскільки стягнення штрафу та пені , в даній справі одночасно, призведе до подвійної відповідальності за порушення строків виконання зобов'язання.

У зв'язку цим з відповідача підлягає стягненню заборгованість 596 175 грн. 84 коп.,

нарахована станом на 19 вересня 2016року і складається з:

простроченої заборгованості в сумі 390 201 грн. 60 коп. за кредитом та 12 043 грн. 76 коп. за додатковим кредитом, з яких: 331 181 грн. 60 коп. сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом, 11897 грн.51 коп. сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом, 9806 грн. 28 коп. сума 3% річних за час прострочення за кредитом, 33 грн.75 коп. сума 3% річних за час прострочення за додатковим кредитом, 36 649 грн. 29 коп. сума інфляції за простроченим кредитом, 10 564 грн. 43 коп. сума пені в порядку п. 8.1 кредитного договору за кредитом. 112 грн. 50 коп. ;

заборгованості з дострокового повернення кредиту в сумі 174 513 грн. 51 коп., з яких 168076- сума заборгованості за кредитом, 1710 грн. 18 коп. - заборгованість за відсотками, 621 грн. 38 коп.-3% річних за час прострочення. та 2071 грн. 33 коп. сума пені в порядку п. 81 кредитного договору;

9450 грн. 70 коп. - штрафу за порушення п.п.5.1, 5.2, 5.3. 5.4 договору.

Таким чином доводи скарги про невірний розрахунок заборгованості в частині відсотків, безпідставне одночасне стягнення пені та штрафів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача, в частині безпідставного стягнення заборгованості за додатковим кредитом, через не підписання нею додаткової угоди, колегія суддів не приймає , виходячи з наступного.

Представник позивача в судовому засіданні з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просив суд постановити рішення, яким визнати договір про внесення змін додаткова угода №1 до кредитного договору №50004303 від 08.05.2012 укладеного між сторонами 15.05.2014року дійсним правочином та звернути стягнення на предмет застави, в тому числі і на погашення додаткового кредиту.

Відповідач в судовому засіданні проти наданого позову заперечила частково, факт існування заборгованості не заперечувала, однак зазначала, що розрахунок суми проведений не вірно, оскільки додаткову угоду №1 вона не підписувала, що підтверджується відповідним висновком.

Відповідно до висновку №14043/17-32/14044/17-33 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30.11.2017року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1. що містяться в графі « позичальник» у нижніх лівих кутах першого-четвертого аркушів та в графі «Позичальник ОСОБА_1» на п'ятому аркуші договору про внесення змін від 15.05.2014/додаткова угода №1 до кредитного договору № 50004303 від 08.05.2012- виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_1( а.с.159).

Проте, судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору, укладення договору страхування є обов'язком відповідача і крім того, відповідач надав свою згоду на укладення договору страхування в його інтересах.

Позивач надав відповідачу додатковий кредит в сумі 5616, 54 дол. США на сплату страхових платежів відповідно до договору страхування від 11 травня 2012 року, укладеного відповідачем з ПАТ Страхова компанія "Уніка" на виконання умов кредитного договору. Згідно з пунктом 1.4. додаткової угоди, додатковий кредит надається компанією позичальнику шляхом перерахування коштів на користь страхової компанії. Відповідно до договору страхування позивач зобов'язаний сплачувати в інтересах відповідача страхові суми в період з 10 травня 2013 року до 10 травня 2017 року на загальну суму 9360,09 дол. США. Позивач перерахував на рахунок страхової компанії 67 735 грн. 47 коп. - еквівалент 5616 доларів США 54 центи, тобто виконав умови додаткової угоди. В свою чергу відповідач також виконувала свій обов'язок по поверненню додаткового кредиту, здійснюючи платежі на підставі виставлених рахунків, в яких прописувалась, як сума основного так і сума додаткового кредиту.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Разом з тим, ч.2 ст. 218 ЦК України встановлено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що судом встановлено, що позивач виконав за відповідача обов'язкову умову кредитування, перерахував кошти за страхування заставного майна, а відповідач прийняв таке виконання, отримуючи рахунки від 03.06.2014 року від 02.07.2014 року, від 04 серпня 2014 року, від 04.09.2014 року та не заперечував проти того, що в його інтересах перераховуються кошти, та в подальшому погашав, як основний кредит так і додатковий, що встановлено зі змісту рахунків, які виставлялись відповідачу, в яких чітко зафіксовано виконання зобов'язань за додатковим кредитом.

При цьому посилання на практику Верховного Суду в справі № 669/898/15-ц в постанові від 12.04.2018 року є безпідставними, оскільки за обставинами тієї справи було встановлено, що боржник після перерахування коштів на страхування не вчиняв дії на виконання та погашення перерахованих кредитором сум.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що незважаючи на те, що відповідачка не підписала додаткову угоду, вона є дійсною так як відповідач визнала її умови та виконувала свої обов'язки по поверненню і додаткового кредиту, а тому доводи скарги про безпідставне включення до розміру заборгованості сум , перерахованих за додатковою угодою, колегія не приймає.

Доводи скарги в частині порушення ст.ст. 24, 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" колегія суддів не приймає, оскільки позивач звертав стягнення в судовому порядку, та повідомив відповідача про таке стягнення, попередньо направивши 05.07.2016 року вимогу про погашення заборгованості.

Відповідно до положень ст.572, ч.2 ст.575, ч.1 ст.576 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно зі ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Позивач, згідно п. 5.1. Договору застави, має право задовольнити свої вимоги за цим договором у випадку невиконання (або часткового невиконання) заставодавцем своїх зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідно до п. 5.2. Договору застави, задоволення вимог заставодержателя здійснюється: шляхом добровільної передачі предмета застави у власність заставодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Нормами ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено право обтяжувача на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Умовами укладеного між сторонами Договору застави № 50004303 від 08.05.2012 року обумовлено право позивача звернення стягнення на предмет застави (Розділ 4 договору).

Відповідно ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Суд першої інстанції вірно встановив , що відповідач зобов'язання за Кредитним договором №50004303 від 08.05.2012року, Договором застави № 50004303від 11.05.2012 року, у відповідності до Загальних умов кредитування, Графіку погашення кредиту не виконав, а за договорами та за вимогами законодавства передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет застави в разі ігнорування вимоги позивача про погашення заборгованості за кредитом, та дійшов висновку про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитом шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Разом з тим, розмір заборгованості на погашення, якої звертається стягнення має бути зазначений з урахуванням вищенаведених доводів апеляційного суду, а рішення в цій частині змінено відповідно до ст. 376 ЦПК України, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Доводи скарги з приводу не зазначення судом початкової ціни продажу автомобіля на законність рішення не впливають, оскільки суд з метою недопущення порушень прав відповідача вказав, що автомобіль має бути реалізований за ринковою ціною на час проведення торгів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності вимог позивача про необхідність звернення стягнення на предмет застави у цій справі.

Враховуючи, що, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення в частині розміру заборгованості на погашення якої звертається стягнення, суд також відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу , понесені позивачем в суді першої інстанції в сумі 9000 грн. та за апеляційний розгляд 6000 грн.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що позивач надав до суду першої інстанції докази на підтвердження того, що він заплатив за послуги адвоката за правову допомогу в суді першої інстанції 10000грн, та 2 000 грн. ПДВ(а.с.106,107) До апеляційного суду була надана квитанція про оплату 7000 грн. за оплату юридичних послуг (т.2 а.с. 28,29)

Також, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, за подачу позовної заяви в сумі 8942 грн. 64 коп. , а з позивача на користь ОСОБА_1 пропорційно до вимог задоволення скарги стягується судовий збір в сумі 1 212 грн. 23 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року змінити.

В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» за Кредитним договором № 50004303 від 08.05.2012 року, розмір якої станом на 19 вересня 2016 року складає 596 175,84 гривень, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «VOLKSWAGEN» модель Scirocco, 2012 року виробництва кузов № НОМЕР_1, об'єм двигуна 1390 куб.см., державний номер НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір в розмірі 8942 грн. 64 коп. за подачу позовної заяви та витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.

Стягнути з ТОВ "Порше Мобіліті" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1212 грн. 23 коп.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 18 березня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Іванченко М.М.

РубанС.М.