Єдиний унікальний номер 226/2674/18 Номер провадження 22-ц/804/733/19
Номер провадження 22-ц/804/733/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б.. Гапонова А. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут цивільну справу № 226/2674/18, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 07 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та безпідставно утриманої заробітної плати (суддя Редько Ж.Є., повний текст рішення суду складений 12 грудня 2018 року.)

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та безпідставно утриманої заробітної плати. Просив стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 17 767, 72 грн. та суму безпідставно утриману з заробітної плати в розмірі 3 204,28 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та безпідставно утриманої заробітної плати задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 722, 56 грн. та судові витрати в сумі 564,00 грн., а всього 17 286, 56 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вважає, що рішення Димитровського міського суду ухвалене з порушенням норм матеріального права ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що призвело до ухвалення незаконного та несправедливого рішення. Вказує на те, що оскільки була відсутня вимога про розрахунок і її могло і не бути, то заробітна плата позивачу, який не працював в день звільнення, була виплачено в межах строків для виплат зарплати, визначені законодавством та колдоговором. 19.06.2018 року - 25, 406,21 грн., 09.07.2018 року 10 грн. Наголошує на тому, що затримка строків виплати на 2 дні виникла у зв'язку з оновленням програмного забезпечення «1С:бухгалтерія».

Від представника позивача надійшов відзив в якому він зазначив, апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить, 20 972 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2, 1985 року народження, у період з 01.08.2016 по 14.06.2018 знаходився у трудових відносинах з ТОВ «ШБУ», працюючи прохідником 5 розряду з повним робочім днем на підземних роботах; у період з 10.07.2017 по 16.10.2017 проходив виробничу практику за професією машиніст гірничо-виймальних машин; 14.06.2018 був звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами з трудової книжки позивача, наказом відповідача від 14.06.2018 № 2140-к (а.с.7-13, 35).

Відповідно до виписки відділення № 1 ПУМБ в м. Покровську з карткового рахунку позивача за період з 31.05.2018 - 09.08.2018 та розрахункового листка за червень 2018 року після звільнення позивача відповідачем було сплачено: 07.06.2018 - 13734,39 грн. заробітної плати, 19.06.2018 - 25406,51 грн. розрахункових сум та 09.07.2018 - 10 грн. залишку розрахунку (а.с.14-28, 36).

Факт того, що остаточний розрахунок проведений відповідачем 09.07.2018 року, сторонами не заперечується.

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень п. 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності.

Так, обов'язок щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату, здійснення розрахунку з працівником відбувається не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої вірно дійшов висновку, що роботодавцем при звільненні працівника було порушено ст. 116 КЗпП України. Даний висновок суду відповідає обставинам справи.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є правильними та ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 розділу ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» зазначеного Порядку, у випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Матеріалами справи встановлено, що з 14 червня 2018 року ОСОБА_2 звільнений з посади прохдіника 5 розряду з повним робочим днем на підземній роботі на підставі пункту ст. 38 КЗпП КЗпП (а.с.13).

З довідки ТОВ «Шахтобудівльна компанія» вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 склала 1 045 грн 16 коп. (а.с. 37).

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не оспорювалася сума середньоденної заробітної плати.

Так, судом правильно визначено період, за який з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2018 року по 09.07.2018 року сума до стягнення у розмірі 16 722, 56 гривень з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Так, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу: - за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Непроведенням повного розрахунку при звільненні порушено права позивача, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем вимоги про разрахунок є безпідставними.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 20 березня 2018 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи

Судді: В. Б. Азевич

А. В. Гапонов