ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9379/19 Справа № 202/112/19 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДКМ ГРУПА

на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року про закриття провадження

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ДКМ ГРУПА до ОСОБА_1 про стягнення штрафу за договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року, згідно конверту (а.с. 30 зворот), позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення штрафу за договором.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що між приватним підприємцем Деобальдом (постачальник) та ТОВ «ДКМ ГРУПА» (покупець) був укладений договір поставки №12-694П від 17.01.2017 року, згідно з яким ТОВ « ДКМ ГРУПА» придбало товар, а саме шнековий згущувач на суму 1980000 грн., в тому числі податок на додану вартість. Товар був поставлений позивачу. У порушення зобов`язання, покладеного на відповідача як постачальника податковим законодавством та Договором, податкова накладна після поставки товару із сумою податку на додану вартість 263333,33 грн. не зареєстрована відповідачем. Штрафні санкції за невиконання договірних зобов`язань становлять 330000грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ « ДКМ ГРУПА» штрафні санкції за договором поставки №12-694П від 17.01.2017 року у розмірі 330000грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року закрито провадження у даній справі.

В апеляційній скарзі ТОВ « ДКМ ГРУПА», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 23.04.2018р. відповідач припинив свою діяльність в якості підприємця.

З аналізу вказаних норм прав убачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Припинення підприємницької діяльності позивача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства.

Ураховуючи, що позов ТОВ „ДКМ ГРУПА до ОСОБА_1 стосується спору, що виник при виконанні правочину у господарській діяльності, а саме договору поставки №12-694П від 17.01.2017 року, стороною якого є ТОВ „ДКМ ГРУПА та Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

Така правова позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року по справі №760/13915/18.

Колегія судді не приймає до уваги незгоду з правовою позицію, підтриманою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року по справі №760/13915/18, оскільки у даній справі фізична особа є відповідачем, а у зазначеній постанові мова йде про звернення фізичної особи, а не навпаки.

Спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору поставки, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто, стороною правочину виступала фізична особа підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (див. пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Оскільки, спірні правовідносини виникли щодо виконання фізичною особою-підприємцем умов господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача з втратою статусу фізичної особи-підприємця не припинилися, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про належність спору до юрисдикції господарського суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2019 року у справі № 640/16902/18 ).

Також, помилковим є посилання у апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц, оскільки, правовідносини у цих справах не є аналогічними та виникли під час дії різних редакцій ЦПК України та ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає, що суд першої інстанції порушив правила предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДКМ ГРУПА залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року про закриття провадження залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко