Справа № 738/703/18
№ провадження 2/738/2/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2019 року місто Мена Чернігівської області

Менський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючого судді Сова Т.Г.,

секретаря судового засідання Бреус Н.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мена цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи - приватний нотаріус Ніколаєнко Сергій Володимирович, державний реєстратор Державної реєстраційної служби Рачков Валерій Юрійович, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнання права забудовника на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року до Менського районного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Ніколаєнко С.В., державний реєстратор Державної реєстраційної служби Рачков В.Ю., про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнання права забудовника на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва. Позов мотивувала наступним. За час перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ними було придбано у власність житловий будинок загальною площею 40,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 28.04.2004. Також ОСОБА_3 було приватизовано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 0,1736 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Менської міської ради від 29 квітня 2004 року № 74 ОСОБА_3 було надано дозвіл на будівництво нового будинку взамін старого по АДРЕСА_1, після закінчення нового будинку старий будинок знести. Після отримання відповідного дозволу та виготовлення проекту подружжям за спільні кошти було побудовано поряд із старим новий будинок загальною площею 82,8 кв.м. В 2012 році будівництво нового будинку було повністю завершено і з даного часу вони проживали в новому будинку. 30 травня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Менського районного суду Чернігівської області. Вже після розірвання шлюбу позивачці стало відомо, що рішенням Менської міської ради за заявою ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1736 га по АДРЕСА_1 було роздільно на дві земельні ділянки площею 0,1535 га та 0,0201 га, одній з яких було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1. Згодом 08 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та його матір'ю ОСОБА_4 було укладено договір суперфіцію, за яким ОСОБА_3 передав земельну ділянку площею 0,1535 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в користування ОСОБА_4, яка 19 квітня 2017 року незаконно зареєструвала своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки будівництвом будинку не займалась, до управління ДАБІ у Чернігівській області з повідомленням про початок будівельних робіт та з декларацією про готовність будівельного паспорту не зверталась. Такі дії відповідачів позивачка вважає незаконними, шахрайськими та такими, що спрямовані на позбавлення її права власності на новозбудований будинок та на приватизовану земельну ділянку, шляхом підроблення документів та подання неправдивих відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому для захисту своїх права ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до суду, в якій просить скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнати право забудовника на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва.

Ухвалою від 16 травня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Згідно ухвали Менського районного суду від 23 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про призначення по справі судової будівельно - технічної експертизи.

Ухвалою Менського районного суду від 23 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наголосила в суді, що вказане в позовній заяві нерухоме майно є спільно нажитим майном в шлюбі її та відповідача ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_4 до житлового будинку відношення не має, вона його не будувала, документи на підставі яких зареєстровано право власності є підробленими.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовувала відсутність законних підстав для реєстрації права власності на спірний будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_4, що призвело до порушення прав позивачки. Вказане в позовній заяві нерухоме майно є спільно нажитим майном подружжя і позивачка має право на Ѕ його частину. Наполягала на повному задоволенні позовних вимог, крім цього просила стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір та понесені витрати на правничу допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовних вимог не визнав та заперечував проти задоволення позову з таких підстав. Відповідач не заперечував, що перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 05 листопада 1994 року по 30 травня 2017 року, хоча фактично шлюбні відносини припинились значно раніше (останні 2 роки вони фактично не проживали разом). В період перебування в шлюбі відповідачу було подаровано житловий будинок загальною площею 40,90 м.кв., який знаходився за адресою: АДРЕСА_1. Даний житловий будинок знаходився на земельній ділянці площею 0,1736 га, яка у 2004 році була приватизована відповідачем. Умовою дарування будинку було те, що відповідач надасть дозвіл своїй матері відповідачу ОСОБА_4 на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що йому належить. Після цього, його мати звернулась до виконавчого комітету Менської міської ради за дозволом на будівництво будинку, але їй відмовили, оскільки їй не належала земельна ділянка. Після цього, відповідач отримав дозвіл на будівництво житлового будинку, який надав своїй матері - відповідачу ОСОБА_4 Мати здійснювала будівництво будинку за власні кошти, для себе. Через деякий час, коли вже було збудовано частину будинку, відповідач зробив розподіл належної йому земельної ділянки на дві окремі частини 0,1535 га та 0,0201 га. У 2017 році новоутвореним земельним ділянками було присвоєно дві адреси: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1. 21 квітня 2017 року мати відповідача, у зв'язку з закінченням будівництва житлового будинку, зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а 14 березня 2018 року відповідач подарував своїй матері земельну ділянку площею 0,1535 га, на якій вона збудувала житловий будинок, що підтверджується договором дарування, посвідченим нотаріально. Право власності на подаровану земельну ділянку його мати зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач наголосив на тому, що позивачка будь-якої участі в будівництві житлового будинку не приймала, будь - якого відношення до даного будинку вона не має і не надає належних цьому доказів, тому просив суд відмовити в задоволенні її позовних вимог повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовних вимог не визнала та заперечувала проти задоволення позову з таких підстав. Так, відповідач підтвердила той факт, що її син - відповідач ОСОБА_3, дав їй дозвіл на будівництво житлового будинку на належній йому земельній ділянці, яке вона проводила за власний рахунок. Після закінчення будівництва відповідач ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на даний житловий будинок. Після цього, її син подарував їй частину земельної ділянки, що знаходилась під будинком, про що було укладено договір дарування. Таким чином, відповідач ОСОБА_4 вважає себе повноправним власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,1535га, що по АДРЕСА_1. Ні відповідач ОСОБА_3, ні позивачка ОСОБА_1 не надавали будь - яких коштів на будівництво будинку, вони не мають до нього ніякого відношення.

В ході своїх пояснень, відповідач ОСОБА_4 висловилась, що вона хотіла допомогти сину та майбутньому онуку, але, в зв'язку з тим, що позивачка не бажала мати спільних дітей з її сином, вона вирішила будувати будинок для себе.

Представник відповідачів ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що вказані позивачем в позовній заяві обставини не підтверджені належними доказами. Державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована відповідно до вимог закону. Відповідно до вимог ст. 57 ВК України, позивачка ОСОБА_1 не має ніяких прав на подарований відповідачу житловий будинок і приватизовану ним земельну ділянку, оскільки останні є його особистою власністю. Відповідач скористався своїм правом згідно ст. 413 ЦК України передав в користування іншій особі (своїй матері) земельну ділянку для будівництва житлового будинку (суперфіцій), про що було укладено договір. Після забудови та введення в експлуатацію житлового будинку, оформлення на нього правовстановлюючих документів, відповідач подарував земельну ділянку для обслуговування будинку його власнику - своїй матері. Вимога позивачки про визнання договору дарування недійсним є безпідставною, оскільки остання не є стороною в договорі і не має підстав заявляти такі вимоги, а укладений правочин не суперечить вимогам закону, та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивачка ОСОБА_1 не надала належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, свою участь в будівництві житлового будинку доводить лише своїми поясненнями та показаннями свідків, але не надає доказів своєї участі в будівництві будинку, бо такі докази у неї відсутні, на будівництво житлового будинку не витрачались подружні кошти, ніякого відношення до будівництва позивачка не має, а тому заявлені нею позовні вимоги є безпідставними.

Третя особа - приватний нотаріус Менського районного нотаріального округу Ніколаєнко С.В. в судове засідання не з'явився, надіслав до суду пояснення, в яких вказав, що договір дарування земельної ділянки від 14.03.2018 укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Ніколаєнко С.В. відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка до посвідчення договору дарування належала ОСОБА_3 на праві особистої власності згідно вимог ст. 57 СК України. В зв'язку з цим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Третя особа - державний реєстратор Державної реєстраційної служби Рачков В.Ю. в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмові пояснення, в яких вказав, згідно вимог ст. 57 СК України земельна ділянка набута за час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власність дружини/чоловіка, в залежності від того, хто здійснив приватизацію земельної ділянки. Таким чином, відповідач ОСОБА_3, як власник земельної ділянки, зробив її поділ на дві окремі ділянки, одну з яких передав у постійне користування для будівництва житлового будинку своїй матері ОСОБА_4 Відповідачем ОСОБА_4, тобто власником житлового будинку та земельної ділянки, були надані державному реєстратору всі необхідні документи, передбачені п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну від 25.12.2017 № 1127. Будь - яких фактів підробки документів на час подачі виявлено не було, тому було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок за відповідачкою ОСОБА_4 В зв'язку з цим, державний реєстратор не вбачає підстав для скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, а саме права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 Чернігівської області за ОСОБА_4, а тому в задоволенні даних позовних вимог просить відмовити.

За клопотанням сторін та їх представників в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона та її чоловік товаришує з сином позивачки ОСОБА_10. На запрошення останнього, вони часто бували в них вдома, в новому будинку. Свідок бачила, що в будинку проживає сім'я: її товариш, його матір та вітчим. Будинок мав всі ознаки проживання в ньому, на стінах висіли їх спільні сімейні фото. Також син позивачки неодноразово розповідав свідкові про будівельні роботи в будинку, які вони проводили і в яких він приймав участь.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він товаришує з сином позивачки - ОСОБА_10. Свідкові відомо, що ОСОБА_10 проживав АДРЕСА_1 разом з матір'ю та вітчимом в старенькому будинку. Потім поряд вони почали будувати новий будинок. Сергій неодноразово розповідав свідкові, як вони з батьком заробляють гроші, які вкладають в будівництво нового будинку. В 2012 році свідок був у гостях в свого товариша на його запрошення. Вони (його товариш, матір та її чоловік) вже проживали в новому будинку. Разом з ними проживала також і дівчина ОСОБА_10 - ОСОБА_12. Свідок бачив людей, які проживають однією сім'єю, в них був спільний побут, нормальні відносини. ОСОБА_6 свідок ніколи не бачив. Свідок був впевнений, що ОСОБА_6 будували будинок для себе і дуже здивувався, коли дізнався, що в них такі відносини.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він добре знайомий зі сторонами по справі - знає їх як нормальну повноцінну сім'ю, що проживала АДРЕСА_1. На запрошення господаря - ОСОБА_3, свідок приймав участь в будівництві нового житлового будинку поряд з тим, в якому вони проживали. Участь в будівництві приймав також і син позивачки - ОСОБА_10. Потім вони перейшли в новий будинок: позивачка, її син, чоловік та ОСОБА_14 (теперішня дружина сина позивачки). За виконані будівельні роботи зі свідком розплачувалась позивачка ОСОБА_1, вона також готувала обіди робітникам. ОСОБА_6 в даному господарстві свідок не бачив, йому відомо, що вона проживала в іншому районі міста.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що знає позивачку - це мати його товариша ОСОБА_10, а також знає і чоловіка позивачки (відповідача). Свідкові відомо, що дана сім'я проживала АДРЕСА_1 в старому будинку, потім поряд побудували новий будинок. Сергій приймав участь в будівництві - допомагав своєму батьку, про що він йому неодноразово розповідав. Після закінчення будівництва вся сім'я перейшла жити в новий будинок. ОСОБА_6 свідок не знає, в цьому господарстві не бачив, він вважав, що цей будинок ОСОБА_6 будували для себе.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що вона являється невісткою позивачці (вони одружились в 2017 році). З 2010 до 2014 року свідок проживала в даній сім'ї. Спочатку вони жили в старому будинку, потім почали будувати новий, після завершення будівництва всі перейшли жити в новий будинок. Будівництвом будинку займався відповідач - ОСОБА_3, а також допомагав в усьому чоловік свідка - ОСОБА_10. Кошти на будівництво вони заробляли разом, все було добре. Свідок також неодноразово чула, як її свекруха просила свого чоловіка, що треба оформити документи на будинок, проте він ввесь час відмовлявся. ОСОБА_6 в даному будинку ніколи не проживала, вона жила з братом відповідача, участі в будівництві будинку не приймала, відповідач з нею взагалі не спілкувався.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що позивачка - це його матір, а відповідач батько (нерідний). Вони втрьох проживали спочатку в старій хаті по АДРЕСА_1 і в цей час будували нову хату поряд. Свідок допомагав у будівництві батьку, також вони наймали робочих. Гроші на будівництво заробляли разом. Позивачка - його матір, хоч і не працювала, але також допомагала в будівництві будинку - прибирала, подавала, готувала їжу для робочих. Вони разом купували будівельні матеріали. Проживали однією сім'єю. Відповідач ОСОБА_4 участі в будівництві не приймала, кошти не надавала, у них з сином (відповідачем ОСОБА_3) були погані стосунки.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з відповідачами, знає їх місце проживання, була в даному володінні, є двоюрідною сестрою ОСОБА_3. Свідкові відомо, що ОСОБА_3 був власником старого будинку по АДРЕСА_1, ѕ частини якого йому подарували родичі, а за ј частину він сплачував кошти. Потім ОСОБА_3 зі своєю матір'ю ОСОБА_6 прийняли рішення будувати поряд новий будинок. Кошти на будівництво надавала ОСОБА_6, бо вони в неї були, оскільки вона працювала все життя. Будівельні матеріали купували в магазині, що належить свідкові, забирав матеріали ОСОБА_3, оплату робила його матері, на неї ж виписували і накладні. Коли почалось будівництво будинку свідок не пам'ятає, а закінчили в 2012 році.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що він знайомий зі сторонами по справі, знає спірне домоволодіння, бував у них. Свідок бачив, як будувався новий будинок за кошти сім'ї. В будівництві допомагала також мати відповідача ОСОБА_19. Допомогу на будівництво надавала з наміром допомогти своєму майбутньому внуку, що мав би народитись у її сина та невістки (позивачки). Свідок бачив, як в новому будинку проживала вся сім'я, була також і ОСОБА_1 і ОСОБА_6.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показав, що новий будинок він не будував, але якщо просили допомогти погрузити чи розгрузити будівельні матеріали, то допомагав. Будівництвом займалась ОСОБА_6, наймала робочих, розраховувалась за роботу. ОСОБА_21 - позивачка, участі в будівництві не приймала. В новому будинку проживали ОСОБА_21 зі своєю матір'ю, також була і ОСОБА_1 та її син.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні показав, що він є братом відповідача. Старий будинок по АДРЕСА_1 - це спадщина від баби та діда, яку оформила їх мати та подарувала брату свідка - відповідачу ОСОБА_3. Новий будинок будувала їх мати собі, наймала робочих, купувала будівельні матеріали, платила їм гроші. Позивачка проживала разом з братом свідка, в новий будинок вони перейшли жити ще коли він був недобудований. Також в даному будинку проживав син позивачки зі своєю знайомою.

В ході пояснень свідок висловився, що в свій час мати йому допомогла з житлом, тому він не заперечував, щоб вона допомогла і його брату.

Свідок ОСОБА_23 Г.О. в судовому засіданні показав, що він приймав участь в будівництві нового будинку по АДРЕСА_1. Замовником робіт була ОСОБА_6, вона ж розраховувалась за роботи, годувала їх. Свідок бачив на подвір'ї і позивачу, проте остання участі в будівництві не приймала, нічим не цікавилась, вона доглядала за дитиною.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, враховуючи покази свідків, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 05.11.1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2017 року (а.с.28,13).

Рішенням Менської міської ради від 21.05.2004 року, ОСОБА_3 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку розміром 0,17 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

Рішенням виконавчого комітету Менської міської ради від 29.04.2004 року № 74 було надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво нового будинку в замін старого по АДРЕСА_1. Після закінчення будівництва нового будинку, старий будинок знести. Будівництво будинку вести по індивідуальному проекту (а.с.27).

З довідки № 06-д, виданої директором КП «Менарайкомунпослуга» Менської міської ради слідує, що у книзі індивідуальних забудовників міститься запис під номером 22 від 2004 року про дозвіл на будівництво нового житлового будинку взамін старого ОСОБА_3, АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 14.03.2018 року, ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1535 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. В цей же день відомості про власника вказаної земельної ділянки були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.24-25, 22).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_6 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Чернігівська область, АДРЕСА_1. Державна реєстрація права власності здійснена 19.04.2017 року на підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, серія та номер: НОМЕР_1, виданого 10.04.2017, видавник: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області; технічний паспорт, серія та номер: 4587, виданого 06.04.2017, видавник: Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.23).

Згідно повідомлення Менського ВП ГУНП в Чернігівській області № 2130/124/43/2018 від 20.04.2018 до ЄРДР внесено відомості за № 0000657 від 01.12.2017 за заявою ОСОБА_1 по факту використання підробленого документу її колишнім чоловіком ОСОБА_3 (а.с.19).

Відповідно до повідомлення начальника Управління ДАБІ в Чернігівській області № 40-1025-3/311-119 від 26.02.2019, відповідно до даних реєстру, ведення якого розпочато з 20.05.2011, дозвільні документи за адресою Чернігівська область, АДРЕСА_1 - А відсутні, декларація про готовність об'єкта до експлуатації до Управління не надходила та в установленому Законом порядку не реєструвалась (а.с.207).

Встановлені обставини справи, а також наявність, хоч і не закінченого, кримінального провадження та відомості з Управління ДАБІ, дають підстави суду дійти висновку про відсутність законних підстав для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 Чернігівської області за ОСОБА_6, в зв'язку з чим вважає правомірною вимогу позивача про скасування даної реєстрації.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута чоловіком/дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю дружини/чоловіка.

Проте, вказані зміни до даної статті внесені згідно з Законом № 4766-VI (4766-17) від 17.05.2012).

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності та не мають зворотної дії у часі, крім випадків, якщо вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Враховуючи, що ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,17 га було передано згідно рішення дванадцятої сесії двадцять четвертого скликання Менської міської ради Чернігівської області від 21 травня 2004 року, тому до даних правовідносин не доречно застосовувати норми п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки Сімейний кодекс України станом на час виникнення правовідносин таких положень не містив.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо одноособового розпорядження земельною ділянкою, наданою йому для ведення особистого селянського господарства, суперечать вимогам діючого на той час законодавства, оскільки суд вважає дану земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки згідно рішення сесії земельна ділянка, що безоплатно передавалась у приватну власність ОСОБА_3 призначена для ведення особистого селянського господарства, а згідно наявної в матеріалах справи копії договору дарування земельної ділянки площею 0,1535 га її цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Жодних доказів з даного приводу не надав суду і відповідач, що також свідчить про незаконність дій відповідача та відсутність правових підстав для оформлення договору дарування земельної ділянки та реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог з даного приводу, та їх задоволення.

04.04.2018 в контексті справи № 817/1048/16 (ЄДРСРУ № 73304854) Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори з державним реєстратором не належать до адміністративної юрисдикції, оскільки стосуються майнового інтересу і обов'язково будуть впливати на майнові права тієї особи, щодо якої ці реєстраційні дії буде скасовано. Крім цього, 14 березня 2018 року в рамках справи № 396/2550/17 (ЄДРСРУ № 72850788) Велика Палата Верховного суду констатує, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне.

У справі, що розглядається, оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю та земельну ділянку, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішу, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь - які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

ОСОБА_21 та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь - яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статуту житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_17, ОСОБА_20, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 з приводу того, що будівництво будинку здійснювала ОСОБА_6, оскільки дані ними свідчення не підтверджені належними доказами зі сторони відповідачів, спростовуються поясненнями інших свідків та долученими до матеріалів справи фотографіями. Крім цього, в ході пояснень свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_22 висловились про те, що ОСОБА_6 допомагала в будівництві будинку своєму сину - відповідачу ОСОБА_3. До долучених відповідачами до матеріалів справи копій накладних та товарних чеків (а.с.66-77) суд також ставиться критично, оскільки вони видані особою, яка є родичем відповідачів і може бути зацікавленою в результатах розгляду справи.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, зокрема те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймався до експлуатації і право власності на нього не оформлено у відповідності до вимог чинного законодавства, тому позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою ОСОБА_1 права як співзабудовника на Ѕ частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Враховуючи вищевикладені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із наданими ним послугами та ці витрати підтверджені належними доказами, тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 321, 328, 331, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-80, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи - приватний нотаріус Ніколаєнко Сергій Володимирович, державний реєстратор Державної реєстраційної служби Рачков Валерій Юрійович, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнання права забудовника на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 квітня 2017 року, індексний номер витягу 85578366, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 230.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1535 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2, який укладений 14 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 561 приватним нотаріусом Ніколаєнко Сергієм Володимировичем.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, площею 0,1535 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2018 року, індексний номер витягу 117055287, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 230.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1535 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право як співзабудовника на Ѕ частину збудованого за час перебування у шлюбі з відповідачем, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а, Чернігівської області, загальною площею 82,8 кв.м.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_1 по 3002 грн. 26 коп., з кожного, в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та по 2500 грн., з кожного, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Менський районний суд Чернігівської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвали суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 березня 2019 року.

Суддя Т.Г. Сова