ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/670/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 306010000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Годік Л.С. у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області 09.10.2019 року о 08 год. 20 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про приниження особистої гідності, -

в с т а н о в и в :

19.07. 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про приниження особистої гідності.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить спільна квартира по АДРЕСА_1 , що створює сприятливі умови для порушення відповідачем його конституційних прав, як право на гідність. По фактам вчинення організованих неправомірних дій ОСОБА_2 він неодноразово звертався до Уманського відділення поліції, але в результаті поверхового розслідування діяння ОСОБА_2 отримували неправильну правову оцінку. Конкретним виявом таких наслідків є протоколи поліції по ЄО 1364 від 10.02.2017 року, ЄО 5764 від 15.06.2017 року, ЄО-9456 від 20.09.2016 року, висновок 2203 від 13.04.2017 року, які задокументували дезінформацію і приниження гідності, що нанесло шкоду правам позивача і вплинуло на результати перевірки.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 моральне відшкодування в сумі 1247 грн. прожитковий мінімум для непрацездатної особи та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1000 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм процесуального права та є нереалістичним. Крім того, скаржник вважає, що протягом всього часу розгляду справи був позбавлений права на справедливий розгляд справи в розумні строки, а відповідач продовжував нові образи, що збільшило моральне виснаження і фізичні болі в шлунку, серці, очах та суглобах. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд помилково відмовив у витребуванні офіційних протоколів поліції щодо дій відповідача за 2016-2017 роки в період їхнього спільного життя, коли вони проживали спільно на підставі договору дарування від 27.05.1994 року нерухомого майна, який відповідач розірвала 29.08. 2017 року. Відповідач ОСОБА_2 ігнорувала свої процесуальні обов`язки ( неявка, ненадання відзиву і доказів та інше), а тому скаржник вважає, що у відповідності до п. 9 ст. 141 ЦПК України, відповідач повинен сплатити в повному обсязі судовий збір за подання позову - 1600 грн., апеляційної скарги на ухвалу 320 грн., та за апеляційну скаргу на рішення від 09.10.2019 року 2400 грн., в загальній сумі 4320 грн.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.10.2019 року та направити справу для повторного розгляду.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, але без їх участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір, та постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про приниження гідності, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача, посилаючись, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо приниження особистої гідності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність і честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних суб`єктів судового захисту.

Згідно з частиною 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь - якої інформації, а також права на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь , гідність і ділова репутація.

Статтею 297 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності і честі.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Уманського ВП ГУНП в Черкаській області з приводу , як він вказує, неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , та під час дачі пояснень працівникам поліції відповідач принижувала його гідність, вважає позивач. Проте, позивачем ОСОБА_1 не долучено до матеріалів справи відповідних доказів, які б підтверджували зазначені ним обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що не надання позивачем належних та допустимих доказів обставин справи, на які посилається ОСОБА_1 , і відсутність таких доказів при поданні позовної заяви є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів, враховуючи відсутність правових підстав для висновку про приниження честі та гідності позивача з боку відповідача, за встановлених вище обставин, вважає, що відсутні також і підстави для стягнення моральної шкоди у зв`язку з не встановленням обставин її заподіяння .

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано жодних доказів та підтверджень заподіяння ОСОБА_1 діями відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди, яка ним визначена в розмірі 1247 гривень.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, який дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про приниження особистої гідності, тому не підлягає задоволенню і вимога про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із приниженням честі та гідності позивача не обгрунтовані негативними висловлюваннями відповідача на адресу позивача працівнику поліції, тому вказана обставина не могла бути предметом дослідження суду першої інстанції та врахована при вирішенні справи.

Враховуючи наведене, позивачем не надано доказів вчинення відповідачем неправомірних дій щодо позивача, а також завдання позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 , тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає вимогам закону.

Щодо заявлених вимог позивачем ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом, звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то відповідно судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави, оскільки судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та необгрунтованими, не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки відсутні підстави для скасуванні рішення суду першої інстанції .

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що діючими нормами процесуального закону не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції направляти матеріали справи для повторного розгляду до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права щодо тривалості розгляду справи, приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки дійсно ухвала про відкриття провадження у справі прийнята судом 27. 10. 2017 року, а рішення суду ухвалено 09.10. 2019 року. Однак, суд апеляційної інстанції не має повноважень щодо вирішення питання відповідальності суддів за порушення строків розгляду справи, оскільки є об`єктивні причини щодо тривалості розгляду справ у судах у зв`язку із відсутністю суддів, які мають право здійснювати судочинство, у відповідних судах. Також безпідставними є посилання скаржника в апеляційній скарзі, що суд розпочав розгляд справи за правилами загального позовного провадження, але необгрунтовано перейшов до розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, оскільки як вбачається із матеріалів справи, змісту рішення суду та даних протоколу (журналу ) судового засідання від 08. 10. 2019 року ( а. с. 115-117), суд першої інстанції розглянув справу у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про приниження особистої гідності, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вище викладене не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про приниження особистої гідності- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко