Дата документу 20.11.2019 Справа № 336/2274/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2274/18 Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/2401/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Крилова О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2019 року у справі за позовом органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: комунальна установа «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: комунальна установа «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач ОСОБА_3 є матір`ю і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Діти відповідачів на підставі розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.04.2018 року у зв`язку з загрозою для життя і здоров`я відібрані у батьків і поміщені до стаціонару дитячої лікарні № 1 Запорізької міської ради, після проходження курсу лікування та необхідного обстеження в якій переведені до комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», в якому перебувають на час подання позову.

Відібранню дітей передувала госпіталізація ОСОБА_5 до дитячої лікарні № 1, яка сталася 3 квітня 2018 року, з діагнозом: білково-енергетична недостатність другого ступеню, попрілість промежини П-Ш ступеню, контактний дерматит, недостатність кровообігу нижніх кінцівок, враження НЦС, синдром рухових порушень, установочна кривошия, рахіт другого ступеню, підгостра течія, період розпаду.

За наполяганням матері дитину було виписано 11 квітня 2018 року за умови, що мати зобов`язалася закінчити лікування вдома, а також самостійно зробити Доплер-дослідження після отримання соціальних виплат.

У зв`язку з інформацією дитячого медичного закладу спеціалістами відділу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Шевченківському району 20 квітня 2018 року проведено обстеження умов проживання дітей, внаслідок чого виявлено, що родина умови проживання дітей не покращила, в будинку сиро та холодно, недостатньо дитячої їжі, санітарно-гігієнічний стан будинку незадовільний, родина не повністю забезпечена одягом по сезону та засобами гігієни, з необхідних для проходження курсу лікування ОСОБА_6 ліків придбані лише медикаменти від кашлю. У ОСОБА_5 діагностовано гострий бронхіт.

Неодноразові скарги медичних закладів на стан здоров`я дітей, зазначає представник позивача, свідчать про ухилення відповідачів від виконання обов`язку з виховання, розвитку та утримання дітей.

На підставі викладеного просили про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо сина та доньки, а також стягнення з відповідача ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_7 на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитися хлопчик, в сумі 447 грн. 60 коп. щомісяця, але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

З ОСОБА_3 просили суд стягнути аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в сумі 447 грн. 60 коп. щомісяця, але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулося до суду апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоцільності застосування найбільш суворого заходу впливу на батьків та позбавлення їх батьківських прав.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_3 - матірью і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти відповідачів на підставі розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.04.2018 року у зв`язку з загрозою для життя і здоров`я відібрані у батьків і поміщені до стаціонару дитячої лікарні № 1 Запорізької міської ради, після проходження курсу лікування та необхідного обстеження в якій переведені до комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» (а.с. 23).

Відібранню дітей передувала госпіталізація ОСОБА_5 до дитячої лікарні № 1, яка сталася 3 квітня 2018 року, з діагнозом: білково-енергетична недостатність другого ступеню, попрілість промежини П-Ш ступеню, контактний дерматит, недостатність кровообігу нижніх кінцівок, враження НЦС, синдром рухових порушень, установочна кривошия, рахіт другого ступеню, підгостра течія, період розпаду (а.с. 17).

За наполяганням матері дитину було виписано 11 квітня 2018 року за умови, що мати зобов`язалася закінчити лікування вдома, а також самостійно зробити Доплер-дослідження після отримання соціальних виплат (а.с.14).

У зв`язку з інформацією дитячого медичного закладу спеціалістами відділу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Шевченківському району 20 квітня 2018 року проведено обстеження умов проживання дітей, внаслідок чого виявлено, що родина умови проживання дітей не покращила, в будинку сиро та холодно, недостатньо дитячої їжі, санітарно-гігієнічний стан будинку незадовільний, родина не повністю забезпечена одягом по сезону та засобами гігієни, з необхідних для проходження курсу лікування ОСОБА_6 ліків придбані лише медикаменти від кашлю. У ОСОБА_5 діагностовано гострий бронхіт (а.с.13).

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 26.04.2018 року визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.24-25).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав.

Позивач, як на обставини, які свідчать про нехтування відповідачами означеним обов`язком, посилається на недостатнє піклування з боку відповідачів по відношенню до своїх дітей, що потягло наслідки у вигляді захворювань дітей.

В матеріалах справи наявні фактичні дані про перебування дітей в медичних закладах у зв`язку з виявленими у них хворобами.

Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачів до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини.

Ігнорування батьків свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі в ході розгляду справи, визнаючи факти проявів недостатнього піклування про дітей, виказують ознаки каяття, та обіцяли змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Вказане свідчать не про злісне ухилення від здійснення батьківського обов`язку, а про вину у формі необережності, яка характеризується недбалістю по відношенню до можливості настання несприятливих для дитини наслідків, і ґрунтується на недостатньому життєвому досвіді батьків, недостатньому усвідомленні ними обсягу своїх обов`язків, недостатньо розвинутому почутті відповідальності, а також відсутності майнових можливостей для забезпечення повноцінного розвитку дітей.

Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей.

Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до ст.. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як злісне невиконання батьками своїх обов`язків та їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачі відвідували всі судові засідання у справі та постійно заявляли про невизнання позову і неприпустимість для них думки про перспективу бути розлученими з дітьми, виказали своє відношення до можливого застосування до них вказаного заходу впливу, що, є підставою для надання їм шансу змінити свою поведінку по відношенню до виконання батьківського обов`язку.

В ході апеляційного розгляду справи, відповідачі надали суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечували проти задоволення позовних вимог.

На користь того, що відповідачі усвідомлюють зміст своїх обов`язків та мають потяг до спілкування з дітьми, свідчить і інформація виховної установи про відвідування батьками дітей, а також пояснення відповідачів з цього приводу (а. с. 87).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав, наявність якого є обов`язковою при розгляд справ цієї категорії, оскільки жоден з джерел доказів не може мати для суду наперед встановленої сили, а вирішення питання про припинення важливого права людини, що ґрунтується на відносинах кровної спорідненості, не може бути продиктовано самими лише формальними міркуваннями.

Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дітей, що є непричетними до ситуації, яка склалася, на спілкування з батьками та розвиток і виховання в сім`ї, тому таке обмеження прав дитини за умови, що батьки виказують почуття любові і потягу до дітей, на думку суду, є неприпустимим.

Судом встановлено, що діти відповідачів наділені статусом дітей, що опинилися в складних життєвих обставинах (а. с. 9 зв.).

Наявність висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей не може бути єдиною, беззаперечною та безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки даний висновок не носить для суду обов`язкового характеру, лише рекомендаційний та досліджується і підлягає оцінці разом з усіма доказами у справі.

У рішенні у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським Судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", § 54, § 58).

Правовим обґрунтуванням заявленого позову є ч.1 ст.164 СК України, зокрема ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлена відсутність в матеріалах справи відповідних доказів про здійснення контролю з боку органу опіки та піклування за виконанням відповідачами своїх батьківських обов`язків, а також відсутність даних, підтверджуючих належне повідомлення одного із батьків про необхідність явки до органу опіки та піклування для співбесіди, яка проводиться з метою недопущення ситуацій щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав, винесення відповідного попередження або ж притягнення відповідача до адміністративної відповідальність за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, передбаченої положеннями ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення "Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей".

Обов`язок надання батькам та особам, які їх замінюють, допомоги у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захисту права сім`ї, сприяння розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми встановлений і статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України.

Первинним при цьому є не притягнення батьків до відповідальності, яке вказаною нормою також передбачено як захід забезпечення благополуччя дітей, коли вичерпані інші заходи розв`язання ситуації, а здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам.

Означений обов`язок органом опіки та піклування виконаний не в повному обсязі, а заходи подолання ситуації звелися лише до складання актів обстеження умов проживання дітей (а. с. 10, 11, 13) та покладання на батьків всієї відповідальності за ситуацію, яка склалася, шляхом ініціювання позбавлення їх батьківських прав.

Заходи ж надання батькам допомоги, як приписано законом, орган опіки та піклування не здійснював.

Дійшовши висновку про недоцільність застосування найбільш суворого заходу впливу на батьків, суд враховує і відомості про особи відповідачів, які не лише не страждають від захворювань, що створюють небезпеку для оточення, а взагалі не вживають засобів, що згубно впливають на розвиток особистості.

Матеріали справи не містять негативної характеристики, докази винної поведінки батьків та умисного ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , через недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, належним чином оцінив докази, подані сторонами (ст.ст. 76, 89 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Доводи, вказані позивачем в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, а наданим ним доказам не надав належної оцінки, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: