ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1070/19
провадження № 2/753/4061/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді МИЦИК Ю.С.,

при секретарі Пугач Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Луніна А.В.

відповідача не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про повернення дітей у місце їх проживання,-

встановив:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Як вказує позивач, 17.07.1998 між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторони та діти проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Влітку 2017 року між сторонами відбувся конфлікт через розбіжності в поглядах на подальше навчання старшого сина ОСОБА_9 , оскільки відповідач прийняв рішення, що він сам буде навчати дітей вдома. З цього ж часу, діти сторін ОСОБА_10 та ОСОБА_11 припинили відвідувати загальноосвітню школу, гуртки, відповідач заборонив їм збирати дитячі компанії до дня народження. Діти стали вести усамітнений спосіб життя, їх неможливо було вмовити відвідати медичні установи для обстеження або лікування. Позивач зазначила, що психологічний клімат в родині був дуже напружений, значно погіршилося фізичне та психічне здоров`я дітей, а тому вона звернулася до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про неналежне виконання батьком своїх обов`язків. 16.11.2018 представниками служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації здійснено обстеження умов проживання дітей та складено відповідний акт. Позивач неодноразово намагалась мирним шляхом вирішити з відповідачем питання, щодо виховання та навчання дітей, однак останній не погодився. 11.12.2018 відповідач забрав синів, переїхав проживати в інше місце та не повідомляє де він з ними знаходиться. 12.12.2018 позивач звернулася із заявою до начальника Дарницького УПГУНП у м. Києві про проведення профілактичної роботи з відповідачем. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання шляхом переговорів, взаємних поступок, з метою недопущення страждань та негативного впливу на дітей, позивач була вимушена звернутися до суду із даною позовною заявою.

24.04.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову. У відзиві вказано, що місце проживання дітей не визначено ні рішенням суду, ні органом опіки та піклування в особі Служби у справах дітей. На час розгляду вказаної справи між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, який знаходиться на розгляді у Дарницькому районному суді м. Києва. Враховуючи, що кожен з батьків має рівні права та обов`язки щодо дітей, просив відмовити в задоволенні позову.

06.06.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив в якому остання зазначила, що малолітня дитина не може вільно обирати та/або змінити місце проживання без спільної згоди своїх батьків. При цьому, законодавець передбачає, у статті 161 Сімейного кодексу України, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому, відповідач самочинно, без її згоди змінив місце проживання дітей шляхом вивезення останніх до орендованого приміщення. Така поведінка відповідача є протиправною, а правові наслідки такої протиправної поведінки закріплені у статті 162 Сімейного кодексу України. Враховуючи наведене, вважала, що суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Крім того позивач посилається на те, що законодавець не встановлює винятки щодо такого негайного повернення, зокрема пов`язаних з існуючим спором між батьками щодо визначення місця проживання дітей. Звернула увагу суду на те, що вона не має доступу до орендованого відповідачем приміщення, а на її прохання побачитись з дітьми останній відмовляє, посилаючись на систематичне небажанням дітей бачити матір. Вказане грубо протирічить інтересам дітей та наносить позивачу непоправну психологічну травму.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 25.01.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 15.30 годину 01.04.2019.

Ухвалою суду від 01.04.2019 було закрито підготовче провадження, та призначено справу до розгляду по суті на 24.06.2019 о 16.00 год.

Протокольними ухвалами суду від 13.09.2019 залишено без розгляду клопотання сторони позивача та відповідача про допит свідків, оскільки вони подані поза межами процесуальних строків, клопотань про поновлення та продовження строків на подання доказів, в тому числі шляхом допиту свідків, до суду подано не було.

Протокольною ухвалою суду від 13.09.2019 відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Доводи учасників справи.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи викладені у відзиві.

Представник третьої особи при вирішенні вказаної справи поклався на розсуд суду та просив ухвалити рішення з максимальним врахуванням інтересів дітей.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони з 17.07.1998 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про їх народження, копії яких наявні в матеріалах справи /а.с. 8-10/.

Позивач працює в ТОВ "Приватний заклад освіти "Освіта плюс" на посаді адміністратора з 19.03.2019, заробітна плата складає 4173 грн. на місяць. Проходила профілактичний наркологічний та психіатричний огляд, що підтверджується копіями сертифікату та медичної довідки, до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває /а.с.41-42, 46/.

Діти сторін зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання. Вказана квартира належить на праві власності позивачу /а.с. 11-13, 39/.

Відповідно до копії акту обстеження умов проживання дітей, у квартирі за вищевказаною адресою створені необхідні умови для виховання та розвитку дітей /а.с. 20-22/.

Судом встановлено, що 11.12.2018 відповідач забрав синів та переїхав проживати окремо від позивача та їх спільної доньки, що визнав представник відповідача, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають додатковому з`ясуванню.

Судом з`ясовано, що на час розгляду справи діти сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають разом із батьком.

Висновки суду за результатом розгляду справи.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що саме під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітньої дитини було визначено судом саме з відповідачем».

Разом з тим, зі справи вбачається, що місце проживання неповнолітніх дітей не тільки не визначено, а спір між батьками щодо цього питання розглядається Дарницьким районним судом м. Києва.

З пояснень позивача та наданих сторонами письмових доказів, зокрема звернень до правоохоронних та інших державних органів вбачається, що між сторонами існує спір щодо виховання дітей.

Пред`являючи позов, позивач посилалася на те, що батько забрав дітей до орендованої квартири та перешкоджає їй у побаченнях з дітьми. Разом із цим, в судовому засідання позивач вказала, що до Служби у справах дітей із заявою про невиконання батьком встановленого графіку побачень матері з дітьми та до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та виховані дітей, вона не зверталася.

Під час розгляду справи стороною позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів протиправної чи халатної поведінки відповідача по відношенню до своїх дітей, які б загрожували їх життю, здоров`ю чи законим інтересам.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Доводи сторони позивача, що зареєстроване місце проживання дітей є місцем їх проживання, що встановлене законом, суд відхиляє, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її місцем реєстрації.

Вказане підтверджується й правовим висновком Верховного Суду від 28.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18), який вказав, що незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Твердження сторони позивача про те, що зміна батьком місця проживання дітей протирічить їх інтересам та наносить їм психологічну травму не мають жодного доведеного фактичного підґрунтя, є припущеннями, оскільки належними доказами не підтверджуються. Позивач посилалася на висновок психологічного обстеження малолітніх дітей, що зроблений Міським центром дитини на запит Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, водночас цього доказу до суду не надано, а тому суд позбавлений можливості перевірити обставини, що в ньому викладені.

Таким чином, на час розгляду вказаної справи судом достовірно встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, а відтак вимога про повернення дітей за місцем їх зареєстрованого місця проживання є передчасною.

Враховуючи вищевикладене та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про необґрунтованість позову, у зв`язку з чим відмовляє у його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про повернення дітей у місце їх проживання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 : місце реєстрації: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження: м. Кив, вул. Кошиця, 11, .

Суддя: Ю.С. Мицик