Справа № 278/1133/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с.з. - ОСОБА_1

з участю учасників справи:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки однією сім'єю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якому зазначила, що більше пяти років проживала однією сімєю з гр. ОСОБА_8, який помер 26 жовтня 2016 року, тобто є спадкоємцем померлого. Для оформлення спадкових прав, а також у звязку з виниклим між сторонами спором про право, позивач просить встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_8 однією сімєю в період з 2010 року по жовтень 2016 року.

Відповідач ОСОБА_6 подав письмові заперечення на позовну заяву та відзив, де зазначив, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, є суперечливими та не підтверджуються жодним належним доказом (т. 1 а.с. 35-37, 155-156).

Позивачем було надано відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що викладені у відзиві на позов обставини не відповідають реальному стану, а доводи відповідача є надуманими та необгрунтованими (т. 1 а.с.163-167).

У процесі розгляду справи судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які нотаріальні дії, повязані зі спадковою справою після померлого ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 97-98).

У судове засідання зявилися позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, які підтримали позовні вимоги, а також представник відповідача ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5, які просили відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

26 жовтня 2016 року помер ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 15).

Як убачається з довідки Виконавчого комітету Оліївської сільської ради від 02 листопада 2016 року № 1196 разом з ОСОБА_8 за адресою: вул. Вишпільська, 60, ніхто не проживав та не був зареєстрований (т. 1 а.с. 157).

ОСОБА_8 з 01 листопада 2006 року по день смерті на підставі договору, укладеному з відділенням соціальної допомоги вдома Житомирського районного Територіального центру, отримував соціально-побутове обслуговування, як одинокий громадянин (т. 1 а.с. 170, 171).

У процесі розгляду справи для встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що позивач з 2010 року доглядала за ОСОБА_8 та, на її думку, постійно проживала разом із померлим.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що позивач проживала разом із померлим з 2010 року.

Свідок ОСОБА_13 вказала, що надавала ОСОБА_8 допомогу, як медичний працівник, однак чи проживав хтось із померлим їй не відомо.

Свідок ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зазначили, що ОСОБА_8 проживав один.

Свідок ОСОБА_17 повідомила, що, будучи працівником центру соціального обслуговування, приблизно 12 років надавала ОСОБА_8 допомогу, як одинокому, а також як інваліду Великої Вітчизняної війни. Вказала, що раз у тиждень обслуговувала померлого, купувала продукти та прибирала у приміщенні. Зазначила, що позивач готувала їжу та доглядала померлого, однак вказала, що постійної господині у будинку не було. Зауважила, що відомостей до центру надання соціальних послуг померлий про те, що з ним хтось проживав не надавав, був одинокий.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦПК у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК).

Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини право на спадкування за законом мають у четверту чергу (ч. 1 ст. 1264 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стосовно наданої ОСОБА_2 довідки Виконавчого комітету Оліївської сільської ради від 27 лютого 2017 року № 384, згідно з якою остання дійсно проживала разом із ОСОБА_8 та здійснювала за ним догляд (т. 1 а.с. 10), суд зазначає, що вказаний доказ не містить інформації щодо предмета доказування, а саме відомостей про період спільного проживання останніх, у звязку з чим зазначена довідка не може бути визнана належним доказом.

Інших письмових доказів на підтвердження спільного проживання позивача з ОСОБА_8, які б могли бути визнані судом належними та достатніми, матеріали справи не містять.

Одних лише показів частини допитаних свідків про спільне проживання позивача з ОСОБА_8, не достатньо для висновку про доведеність вимог позивача, оскільки вони суперечать показам інших свідків та, на думку суду, наявним у матеріалах справи письмовим доказам, зокрема довідці Виконавчого комітету Оліївської сільської ради від 02 листопада 2016 року № 1196 (т. 1 а.с. 157), зі змісту якої вбачається, що разом з ОСОБА_8 за адресою: вул. Вишпільська, 60, ніхто не проживав та не був зареєстрований, а також укладеним між ОСОБА_8 договорам, згідно з якими померлий з отримував соціально-побутове обслуговування, як одинокий громадянин (т. 1 а.с. 170, 171).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту її проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, та насупроти обґрунтованість доводів сторони відповідача стосовно невідповідності дійсності викладених позивачем обставин, у звязку з чим суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89 ЦПК, ст. 1216, 1223, 1258, 1264 ЦК, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 року.

Суддя І. В. Зубчук