Справа №295/2177/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Слюсарчук Н.Ф.

за участі секретаря Давиденко Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за рахунок майна боржника,-

в с т а н о в и в:

Позивач 22.02.2018 року, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 106050,00 грн. за договором позики від 12.09.2006 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,1360 га та житловий будинок загальною площею 344,0 кв. м., житловою площею 105,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Каракульна, 12.

В обгрунтування позову зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.09.2006 року був укладений договір позики, за яким відповідач отримала грошові кошти у розмірі 106 050,00 грн. терміном на одинадцять років.

У порядку забезпечення договору позики відповідно до п. 2.2 відповідач зобовязалася передати позивачу у заставу земельну ділянку загальною площею 0,1360 га та житловий будинок загальною площею 344,0 кв. м., житловою площею 105,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Каракульна, 12.

В порушення умов договору відповідач ОСОБА_2 умови договору не виконала, борг не повернула та не здійснила нотаріальне оформлення договору застави земельної ділянки загальною площею 0,1360 га та житловий будинок загальною площею 344,0 кв. м., житловою площею 105,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Каракульна, 12, а лише передала правовстановлюючі документи на вказане вище майно, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 12.09.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.09.2006 року був укладений договір позики, за яким відповідач отримала грошові кошти у розмірі 106 050,00 грн., що еквівалентно 21 000 дол. США, терміном не пізніше 12.09.2017 року, зі сплатою 5% річних у разі порушення терміну погашення позики.

Відповідно до п. 2.2 договору позики відповідач зобовязалася передати позивачу у заставу земельну ділянку загальною площею 0,1360 га, та житловий будинок загальною площею 344,0 кв. м., житловою площею 105,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Каракульна, 12 /а.с. 3-4/.

Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання, не повернула позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи зазначені вище норми Закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що через невиконання іпотекодавцем основного зобовязання за кредитним договором, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст. ст.12,13,81, 89, 141, 259,264-265 ЦПК України,ст.33, 35, 36, 37, 38, Закону України «Про іпотеку»,

ухвалив :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12.09.2006 року в сумі 106050,00 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,1360 га та житловий будинок загальною площею 344,0 кв. м., житловою площею 105,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Каракульна, 12.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2).

Суддя