Справа № 219/261/16-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2019 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.

за участю секретаря Петрейко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі за текстом - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 69392,53 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 липня 2006 року відповідач ОСОБА_1 з позивачем уклали кредитний договір № GOAWAU10100037, згідно цього договору вищевказаний відповідач отримав від позивача кредит на суму 37950 грн. на термін до 28 липня 2011 року. А відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 22 грудня 2015 року має заборгованість - 69392,53 грн., яка складається з наступного: 12462,10 грн. - заборгованість за кредитом, 28013,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1381,38 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 27535,70 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором № GOAWAU10100037 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2016 року позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 69392,53 грн., судовий збір у сумі 1378 грн. (а.с.48-50).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2018 року (а.с.112-115) під головуванням судді Фролової Н.М. заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2016 року за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Цивільну справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01 жовтня 2018 року 16-30 годину.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 жовтня 2018 року 14-00 годину, яке ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2018 року було відкладено на 16 листопада 2018 року 15-00 годин, за клопотанням представника відповідачів, яке в подальшому також було відкладено на 29 листопада 2018 року 10-00 годину, оскільки суддя розглядала інше провадження.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2018 року у зв`язку з закінченням повноважень у судді Фролової Н.М. на підставі розпорядження в.о. керівника Артемівського міськрайонного суду Донецької області Таранової Н.Ю. справу розподілено у провадження судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Харченко О.П.

Ухвалою від 29 листопада 2018 року дана справа була прийнята до свого провадження суддею Харченко О.П. та призначена до розгляду на 30 січня 2019 року 09-00 годину.

24 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що 11 березня 2011 року з метою погашення заборгованості та повного виконання зобов`язань по кредитному договору згідно до договору застави від 28 липня 2006 року до кредитного договору № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року між ОСОБА_1 та позивачем було укладено акт прийому автомобіля - ВАЗ 210990 20, серія НОМЕР_2, рік випуску 2006, згідно до якого відповідач передав, а позивач в свою чергу прийняв в рахунок погашення заборгованості та повного виконання зобов`язань по укладеному договору кредиту даний автомобіль. Також на користь банку ОСОБА_1 було складено нотаріально посвідчену довіреність, яка надає право розпоряджатись вказаним вище автомобілем, зокрема і здійснювати її відчуження з метою погашення вказаного вище кредиту. Згідно звіту б/н щодо експертної оцінки транспортного засобу від 03 червня 2010 року, складеного експертом банку ринкова вартість автомобіля складає 39500 грн. Взаємопов`язаність кредитних і заставних зобов`язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 24 кредитного договору, породжує для кредитора обов`язок вчинити відповідні дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, що в свою чергу тягне звільнення відповідача від сплати процентів за користування кредитом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним цивільним судом у складі Верховного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 225/6790/15-ц. У зв`язку з цим банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом у період з 11 березня 2011 року до 28 листопада 2011 року. Проте не зважаючи на передачу заставного автомобіля банку, останній взагалі не включив ринкову вартість цього автомобіля в сумі 39500 грн. у рахунок погашення кредиту. Окрім того, згідно наданого до суду банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що останнім днем здійснення платежу було 26 серпня 2010 року у сумі 1800 грн. Термін дії кредитного договору з 28 липня 2006 року до 28 липня 2011 року. В той же час із даним позовом банк звернувся до суду лише у січні 2016 року, тобто з порушенням трирічного строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Оскільки з матеріалів справи вбачається той факт, що позивачем пр. поданні позову було пропущено строк позовної давності, то просить суд застосувати до цього позову наслідки спливу позовної давності згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволені даного позову. Оскільки у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання чітко визначений 28 липня 2011 року. Проте, договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цих договорів встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Окрім того, за умовами договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 37950 грн. строком до 28 липня 2011 року з платою за користування фінансовим кредитом із розрахунку 1,32% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто 15,84% річних. Однак згідно до розрахунку заборгованості, який надано банком, розмір процентної ставки, починаючи з 22 червня 2009 року, вже складає чомусь 25,44%, що складає вже 2,12% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте про цей факт поручитель не був повідомлений у відповідності до норм діючого законодавства України. Тому просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Судове засідання призначене на 30 січня 2019 року було відкладено на 15 годину 00 хвилин 19 березня 2019 року, оскільки суддя була зайнята в іншому процесі, яке також в подальшому було відкладено на 14 червня 2019 року 09-0 годину із-за зайнятості судді в іншому процесі.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2016 року було відкладено судове засідання на 08 серпня 2019 року 16-30 годину та визнано явку представника позивача обов`язковою.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2019 року у зв`язку із припиненням повноважень судді Харченко О.П. на підставі розпорядження в.о. керівника Артемівського міськрайонного суду Донецької області Рибкіної Н.М. справу розподілено у провадження судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Медінцевої Н.М.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року прийнято справу до свого провадження, розпочато її розгляд за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання на 09 годину 30 хвилин 15 листопада 2019 року.

До судового засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки із розпискою рекомендованим листом з повідомленням на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, у позовній заяві зазначив, що не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності в разі неявки в судове засідання відповідача та винесення заочного рішення судом.

Відповідачі та представник відповідачів про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник відповідача надав суду заяву про проведення судового засідання без участі представника відповідачів, де також зазначив, що просить у позові відмовити за наведених раніше підстав. Щодо обов`язкової явки представника позивача, то він зазначив у заяві, що повторно визнавати обов`язковою явку представника позивача не має, просить розглядати справу також і без участі представника позивача.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено споживчий договір (заява) кредиту № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року, внаслідок якого, останній отримав строковий кредит у сумі 37950 грн. на строк з 28 липня 2006 року по 28 липня 2011 року включно, для купівлі автомобіля, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 1,32% у місяць, на суму залишку заборгованість по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у договорі строки, а також сплату комісії, яка зазначена в умовах. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені у заяві строки (а.с.13-14).

З копії договору поруки № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року (а.с.15) вбачається, що ОСОБА_2 надає позивачу поруку за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 37950 грн., а боржник повинен виконати зобов`язання з: повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної лінії, в сумі 37950 грн. у строк до 28 липня 2011 року включно.

Згідно копії статуту ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 03 квітня 2017 року № 409 та погодженого Національним банком України 19 квітня 2017 року, за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв`язку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». Єдиним акціонером Банку, якому належить 100% акцій Банку, є держава в особі Міністерства фінансів України (а.с.21).

Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809 , ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 (а.с.20 зворот).

Згідно копії банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, наданої Національним банком України, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК внесено до державного реєстру банків 19 березня 1992 року за № 92 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.20).

З копії довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є юридичною особою, його керівником є Дубілет Олександр Валерійович , та видами діяльності за КВЕД-2010 є: 65.12.0 інше грошове посередництво (а.с.18), та інституційний сектор економіки за КІСЕ S.12202 Інші приватні депозитні корпорації.

З розрахунку заборгованості за договором № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року вбачається, що відповідач станом на 22 грудня 2015 року має заборгованість - 69392,53 грн., яка складається з наступного: 12462,10 грн. - заборгованість за кредитом, 28013,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1381,38 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 27535,70 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.4-8).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за кредитним договором банк чи інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобов`язаний виконати своє зобов`язання, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Споживчий кредит - це кошти що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно умов надання споживчого кредиту ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов`язання надати позичальнику - ОСОБА_1 кредит шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок для обліку кредиту. Строк повернення кредиту визначений до 28 липня 2011 року включно.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку до того, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, чим порушив умови взятих на себе зобов`язань.

Відповідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст. 261 ЦК України пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але вже з інших мотивів: у зв`язку з пропуском встановленого строку.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року роз`яснено щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1 ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, а саме у п. 3.2 вказаного рішення одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного Кодексу України.

Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд вважає, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 20 листопада 2013 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2013 року сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України). У справі, рішення в якій переглядається, касаційним судом правильно застосовано ст. 257 ЦК України та п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч.1 ст. 360-5 ЦПК України є підставою для відмови у задоволені заяви.

Аналогічна позиція щодо застосування строків позовної давності висловлена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України від 09 листопада 2016 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідно правової позиці, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17, згідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такі ж самі висновки і у Постанові Великої палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18), де Верховний суд зазначив ще й те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Так як споживчим договором визначено кінцевий термін повернення кредиту, а саме 28 липня 2011 року включно, то з врахуванням вимог п. 5 ст. 261 ЦК України початком перебігу строку позовної давності слід вважати 29 липня 2014 року.

Позовну заяву отримано судом 14 січня 2016 року. З вказаних обставин, з часу закінчення строку дії кредитного договору 28 липня 2011 року до часу звернення із вказаним позовом до суду - 14 січня 2016 року сплив строк загальної позовної давності - 3 (три) роки. Також слід зауважити, що сторони не укладали у письмовій формі договір про збільшення позовної давності, як того вимагає ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Також слід зазначити, що встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасної реалізації ними права на судовий захист. Інститут строків в цивільному процесі стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознаки стабільності.

До того ж, суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення у справах "Девеер проти Бельгії", "Голдер проти Сполученого Королівства").

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення у справі "Ілхан проти Туреччини").

Позивачем в установленому законом порядку не заявлено клопотання про поновлення строків звернення до суду та не доведено поважність причин пропуску позовної давності. Поважними причинами за чинним законодавством визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається з позовною заявою, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідачем було надано суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог у зв`язку з їх спливом.

Окрім того, на підставі вищевикладеного, керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 та в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 2-1283/11.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Договором поруки, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 , не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

В оцінці поведінки сторін суд керується положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов`язань. За правилом ж статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов`язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та протоколом судового засідання.

Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що суд зобов`язаний застосувати сплив строку позовної давності і тому не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог позивача до ОСОБА_1 , а тому в їх задоволені слід відмовити за спливом позовної давності, як і позовні вимоги до поручителя - ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню за спливом строку позовної давності.

Оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено, суд відповідно до вимог п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України не стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати, а залишає їх за позивачем.

Керуючись статтями 251, 253, 256, 257, 259, 261, 264, 267, 526, 527, 530, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 280-284, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», місце знаходження якого: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, до ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання якого: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання якої: АДРЕСА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № GOAWAU10100037 від 28 липня 2006 року на загальну суму 69392,53 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя