ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №592/16614/19

Номер провадження 22-ц/816/5199/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лазун Надії Степанівни на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2019 року в складі судді Фоменко І.М., ухваленої в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 адвокат Лазун Надія Степанівна звернулася до суду із заявою про забезпечення позову. У зазначеній заяві представник ОСОБА_1 адвокат Лазун Надія Степанівна просила суд забезпечити позов шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2019 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лазун Надії Степанівни про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 адвокат Лазун Надія Степанівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Суми.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що в період з 01.05.2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 проживала без реєстрації шлюбу однією сім`єю з ОСОБА_3 , з яким вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Вказує, що під час такого проживання вони придбали за спільні кошти квартиру, яку останній подарував ОСОБА_2 , з якою одружився. Зазначає, що вона звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування частково недійсним, визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для забезпечення позову, оскільки відповідач може відчужити спірну квартиру до вирішення справи по суті, що призведе до ускладнення або неможливості виконання судового рішення в разі, якщо спір буде вирішено на користь позивача. Вказує, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка імовірно настане або може настати в майбутньому фактично неможливо, а тому суд кожного разу повинен оцінювати докази в залежності від того чи іншого випадку. Вважає, що обраний нею захід не спричинить шкоди відповідачу, а тому ніяким чином не порушує її права чи інтереси.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача, та третьої особи до апеляційного суду не надходило.

Позивач та її представник підтримали скаргу і просили задовольнити, повідомили, що одночасно із заявою про забезпечення позову була подана позовна заява з вимогою про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалюючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не довела того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України, а сама заява про забезпечення позову містить виключно загальну думку позивача про потенційну можливість реалізації спірної квартири, що не підтверджена жодними аргументами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.10.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування 2 кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та заява про забезпечення позову шляхом заборони її відчуження.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.01.2017 року по справі № 592/11323/16-ц встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01.05.2001 по 01.06.2015 року (а.с. 4).

Разом з цим, із змісту зазначеного судового рішення вбачається, що встановлення вказаного факту в судовому порядку було необхідно ОСОБА_1 для вирішення питань, пов`язаних з майновими правами на майно та його розподіл, яке може бути визнано, як спільно нажите майно подружжя.

Також, з договору дарування вбачається, що ОСОБА_3 належала на праві власності 2 кімнатна квартира, загальною площею 65,07 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 Суми. Вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 29.11.2012 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради Сумської області на підставі рішення Виконкому Сумської міської ради від 20.11.2012 за № 657. Зареєстрованого в державному реєстрі прав 27.12.2012 року за № 38369242.

Право власності на зазначену квартиру виникло у ОСОБА_3 в результаті визнання за ним права власності на неї за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2006 року по справі № 2-4091, 2006 рік. Із змісту вищевказаного судового рішення вбачається, що між позивачем та ЗАТ ПМК «Спецмонтажналадка» було укладено договір від 13.05.2004 року № 3/ж на дольову участь у будівництві житла, згідно якого останній в десятиденний термін після вводу житлового будинку в експлуатацію зобов`язаний був передати ОСОБА_3 по акту прийому передачі трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язаний був провести оплату вартості дольової участі. 07.08.2006 року ЗАТ ПМК «Спецмонтажналадка» на підставі акту прийому передачі передало ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 64,47 кв.м. Також судом було встановлено, що дольова участь ОСОБА_3 по будівництву вказаної квартири була сплачена в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що право власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 було набуто та оформлено в період спільного проживання з ОСОБА_1 , однак, в період поки ОСОБА_1 встановлювала факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме 25.11.2016 року, останній здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_2 , під час перебування з нею у шлюбі, шляхом її дарування (а.с. 5).

Враховуючи те, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на визнання спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Суми спільною сумісною власністю, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що було також відомо і ОСОБА_3 , який приймав участь в судових засіданнях Ковпаківського районного суду м. Суми по справі №592/11323/16-ц, колегія суддів приходить до висновку про те, що подальше відчуження вказаної квартири фактично може ускладнює виконання судових рішень в тому разі, якщо спір буде вирішено на користь ОСОБА_1 .

Із свідоцтва про шлюб від 01.12.2016 року серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 05.07.2016 року зареєстрували шлюб. Враховуючи, що ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 на час укладання договору дарування були подружжям, то ОСОБА_3 даруючи спірну квартиру відповідачу фактично не втратив права користування нею на відміну від заявника. Із свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.12.2016 року серія НОМЕР_2 вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 16.12.2016 року. Враховуючи те, що фактично ОСОБА_3 вже здійснював відчуження спірної квартири на користь третьої особи, колегія суддів вважає, що наявні підстави вважати, що відповідач може також здійснити відчуження спірної квартири до фактичного вирішення справи по суті, що суттєво ускладнить виконання судового рішення в разі, якщо воно буде прийнято на користь позивача та призведе до порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець, оскільки обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися майном може призвести до незворотних наслідків.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява про забезпечення позову містить виключно загальну думку позивача про потенційну можливість реалізації спірної квартири, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, право власності на ? частину якої має намір визнати за собою позивач, вже відчужувалася ОСОБА_3 в період, коли позивач встановлювала факт проживання з останнім однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з метою подальшого визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, про що не могло бути невідомо самому ОСОБА_3 .

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що фактично в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за нею може бути визнано право власності не на всю спірну квартиру, а лише на ? частину спірної квартири.

Відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів. Враховуючи, що заяву про забезпечення позову було подано 25.10.2019 року, то сам позов повинен був бути поданим до суду позивачем не пізніше 05.11.2019 року. В ході апеляційного перегляду справи заявником було надано докази того, що нею було подано позов до ОСОБА_2 25.10.2019 року, про що свідчить штамп Ковпаківського районного суду м. Суми на копії примірника позовної заяви позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приймає доводи, що викладені в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, через неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та неправильне застосування норм процесуального права, на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Лазун Надії Степанівни підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лазун Надії Степанівни задовольнити частково.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2019 року скасувати і прийняти нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Лазун Надії Степанівни про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчуження ? частини квартири АДРЕСА_3 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

І.В. Орлов