ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2827/19 Справа № 2-2225/08 Суддя у 1-й інстанції - Стасовська Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги виконавчого комітету Камянської міської ради Дніпропетровської області та Камянської міської ради Дніпропетровської області на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, ОСОБА_3 Головного архітектора виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, треті особи - ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», Дніпродзержинське міське управління земельних ресурсів, АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання права власності на самочинно переплановане нерухоме майно зі зміною цільового призначення, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, ОСОБА_3 Головного архітектора виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради про визнання права власності на самочинно переплановане нерухоме майно зі зміною цільового призначення, мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 лютого 2004 року став власником нежитлової будівлі в будинку №5 по вул.Широкій у м.Дніпродзержинську, яка складається з А-2 нежитлової будівлі, загальною площею 1001,4 кв.м, розташованої на ділянці площею 1078 кв.м.

Вказував, що на підставі рішення сесії Дніпродзержинської міської ради №23-02/XXIY від 30 травня 2002 року між ним та Дніпродзержинською міською радою було укладено 20 травня 2004 року договір оренди земельної ділянки №01452 за умовами якого в оренду було передано земельну ділянку загальною площею 0,1539 га для ведення комерційної діяльності, з метою не сільськогосподарського використання для фактичного розміщення нежитлової будівлі.

Зазначав, що після придбання прав власності на вказане майно він, для здійснення підприємницької діяльності, нежитлову будівлю А-2 самовільно перепланував з самовільним зменшенням загальної площі на 1,8 кв.м, після чого загальна площа реконструйованого майна, після зменшення загальної площі, стала складати 999,6 кв.м та 24 липня 2006 року Заводським районним судом м.Дніпродзержинська було винесено рішення, на підставі якого за ним було визнано право власності на нежитлову будівлю 999,6 кв.м по вул.Широкій №5-А у м.Дніпродзержинську.

Посилаючись на те, що після утримання всіх правовстанолюючих документів, для поліпшення підприємницької діяльності, ним було реконструйовано нерухоме майно з нежитлової будівлі в автомиючий комплекс з магазином та офісом самовільним зменшенням загальної площі ще на 26,0 кв.м та загальна площа після реконструкції стала складати 973,6 кв.м, про що були внесені відповідні зміни до технічної документації, а у прийняті обєкта в експлуатацію йому було відмовлено, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на автомиючий комплекс з магазином та офісами, загальною площею 973,6 кв.м, що розташований на земельній ділянці 0,1539 га по вул.Широкій №5-а в м.Дніпродзержинську, для подальшого використання за власним розсудом; зобовязати Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності, виготовити та видати технічну документацію на його імя на автомиючий комплекс з магазином та офісами, загальною площею 973,6 кв.м, що розташований на земельній ділянці 0,1539 га по вул.Широкій №5 А в м.Дніпродзержинську, шляхом внесення змін в реєстр прав власності.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

В апеляційні скарзі виконавчий комітет Камянської міської ради Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будівництво на земельній ділянці здійснюється лише після отримання у встановленому порядку дозволу на виконання будівельних робіт, а спірний обєкт нерухомого майна перебуває в іпотеці з 28 серпня 2006 року в АКБ Укрсоцбанк.

В апеляційні скарзі Камянська міська рада Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будівництво на земельній ділянці здійснюється лише після отримання у встановленому порядку дозволу на виконання будівельних робіт, позивачем допущено грубі порушення норм містобудування, а суд даним рішенням перевищив свої права та фактично даним рішенням взяв на себе повноваження органу місцевого самоврядування.

01 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_3 містобудування та архітектури Камянської міської ради надав відзив на апеляційні скарги, в якому, зазначаючи про незаконність рішення суду першої інстанції, просив апеляційні скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

14 березня 2019 року від адвоката ОСОБА_4 - представника позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справу у звязку з тим, що він зайнятий в іншому судовому засіданні.

Дане клопотання колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки належних доказів того, що він, як адвокат, який захищає інтереси позивача ОСОБА_2, буде приймати участь в іншій справі, не надано.

З наданої копії повістки про виклик не можливо встановити, що він викликаний в судове засідання до Полтавського окружного адміністративного суду як адвокат позивача ТОВ Технорейлгруп.

Позивач ОСОБА_2 належним чином сповіщений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позову з наступних підстав підстав.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 лютого 2004 року став власником нежитлової будівлі в будинку №5 по вул.Широкій у м.Дніпродзержинську, яка складається з А-2 нежитлової будівлі, загальною площею 1001,4 кв.м, розташованої на ділянці площею 1078 кв.м.

Після придбання прав власності на вказане майно ОСОБА_2, для здійснення підприємницької діяльності, нежитлову будівлю А-2 самовільно перепланував з самовільним зменшенням загальної площі на 1,8 кв.м, після чого загальна площа реконструйованого майна, після зменшення загальної площі стала складати 999,6 кв.м.

На підставі рішення сесії Дніпродзержинської міської ради №23-02/XXIY від 30 травня 2002 року між ним та Дніпродзержинською міською радою було укладено 20 травня 2004 року договір оренди земельної ділянки №01452 за умовами якого в оренду було передано земельну ділянку загальною площею 0,1539 га для ведення комерційної діяльності, з метою несільськогосподарського використання для фактичного розміщення нежитлової будівлі (а.с.8-14).

24 липня 2006 року Заводським районним судом м.Дніпродзержинська було винесено рішення, на підставі якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на нежитлову будівлю 999,6 кв.м по вул.Широкій №5-А у м.Дніпродзержинську (а.с.7 ).

Позивачем повторно реконструйовано нерухоме майно з нежитлової будівлі в автомиючий комплекс з магазином та офісом з самовільним зменшенням загальної площі ще на 26,0 кв.м та загальна площа після реконструкції стала складати 973,6 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що його позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

Згідно п.9.1 ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження, затвердження проектної документації для будівництва» (які діяли на момент звернення з позовом та ухвалення оскаржуваного рішення) робочий проект погоджується з місцевими органами містобудування та архітектури відповідно до місцевих правил забудови відносно архітектурно-планувальних рішень, розміщення, раціонального використання наміченої для відведення території, відповідності передбачених рішень вимогам архітектурно-планувального завдання, містобудівної документації.

У ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції закону чинній на момент звернення з позовом та винесення оскаржуваного рішення) зазначено, що відповідальність за здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення на зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством.

Згідно ст.301 цього Закону експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів будівництва забороняється.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем було проведено перепланування нерухомого майна без належного проекту, який має бути погоджений з органом містобудування та архітектури, що суперечить ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність», відповідно до якої будівництво (нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем влаштоване переобладнання спірного нерухомого майна за відсутності затвердженої у встановленому законодавством порядку проектної документації, без відповідного дозволу на таке проведення робіт, тобто, зазначене перепланування є самочинним.

Статус спірного майна як самочинне було визначено і самим позивачем.

Крім того, ст.31 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що державний контроль за плануванням, забудовою та іншим використанням територій здійснюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань містобудування та архітектури, відповідними спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ» в п.п.4,8,9,12,21 постанови «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (ст.ст.35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст.ст.1,7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст.ст.29,31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.ст.27,30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК), землекористувачі (ст.95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст.1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За правилами статей 317,319,658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обовязки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6)реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак,що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво,належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на спірне самочинно переплановене нерухоме майно.

Відповідно до вимог статі 10 ЦПК України (у редакції закону чинній на час подання позову та вирішення справи по суті) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зміст наведеної норми процесуального закону покладає й на позивача (незалежно від категорії спору) обовязок підтвердити обґрунтованість заявлених ним вимог. Відсутність спростування підстав позову відповідачем не має наслідком безумовне задоволення позову, який не підтверджений доказами.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_2 не довів належними засобами доказування підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі по 76 грн.50 коп. в рахунок кожного з апелянтів.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги виконавчого комітету Камянської міської ради Дніпропетровської області та Камянської міської ради Дніпропетровської області задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2008 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, ОСОБА_3 Головного архітектора виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, треті особи і ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», Дніпродзержинське міське управління земельних ресурсів, АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання права власності на самочинно переплановане нерухоме майно зі зміною цільового призначення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь виконавчого комітету Камянської міської ради Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 76 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Камянської міської ради Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 76 грн.50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5