Постанова

Іменем України

13 березня2019 року

м. Київ

справа № 744/1095/15-ц

провадження № 61-5670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни організаційно-правової форми - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Острянського В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від 20 червня 2008 року № CNCNA7 (далі - кредитний договір, договір), укладеного з ОСОБА_3, банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 814,92 дол. США до 19 червня 2013 року. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором банк звертався до суду та за рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року у справі № 2-6/2012 з позичальника було стягнуто заборгованості за кредитним договором у сумі 18 554,04 дол. США, в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 6 877,48 дол. США, за процентами за користування кредитом - 3 862,73 дол. США, за комісійною винагородою - 2 076,48 дол. США, пеня - 4 823,95 дол. США, штраф (фіксована частина) - 31,37 дол. США, штраф (процентна складова) - 882,03 дол. США. Після ухвалення зазначеного судового рішення ОСОБА_3 не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та неустойку.

Після уточнення (збільшення) позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, а саме: 928,02 дол. США - проценти за користування кредитом, які нараховані станом на 20 серпня 2015 року; 1 492,47 дол. США - комісійна винагорода, яка нарахована станом на 20 серпня 2015 року; 1 307 345,80 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати процентів та винагороди, яка нарахована станом на 01 серпня 2016 року; 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 3 001,30 грн - штраф (процентна складова).

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору частково недійсним, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що банк надав йому кредит на придбання автомобіля в іноземній валюті - доларах США (пункт 16.1.2 кредитного договору), на момент укладення кредитного договору він не був обізнаний щодо істотних умов договору, зокрема, щодо умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, методики визначення валютного курсу, комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування коштами. Крім того, вважав наявними правові підстави для зміни істотних умов договору щодо валюти кредитування.

За викладених обставин ОСОБА_3 просив визнати пункт 16.1.2 кредитного договору недійсним та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувати валюту кредитування в гривню за курсом Національного банку України на день підписання договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та вимог зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник неналежно виконав зобов'язання за кредитним договором, проте банк звернувся до суду з цим позовом поза строками позовної давності, оскільки строк виконання зобов'язання за кредитним договором було змінено у зв'язку з ухваленням у справі № 2-6/2012 рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року про дострокове стягнення боргу; у такому разі строк позовної давності слід обраховувати з моменту пред'явлення банком першого позову, а у цій справі банк звернувся до суду з позовом лише 19 жовтня 2015 року. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважав безпідставним твердження ОСОБА_3 про те, що на день укладення договору він був необізнаний щодо істотних умов кредитування та валютних ризиків при виконанні зобов'язань за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року у частині вирішення позовних вимог банку скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за період з 09 серпня 2011 року до 01 серпня 2016 року, а саме: заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 982,02 дол. США, за комісійною винагородою - 1 492,47 дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 61 300,00 грн, штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 3 001,30 грн, судові витрати - 1 887,91 грн. У решті рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відмова у задоволенні позовних вимог банку за спливом строків позовної давності не відповідає закону, оскільки за умовами кредитного договору передбачено збільшення строків позовної давності до п'яти років, банк звернувся до суду з цим позовом в межах строків позовної давності, а заявлена сума заборгованості позичальником не спростована. Керуючись правовою висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, суд апеляційної інстанції вважав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Також суд дійшов висновку, що відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України заявлений банком розмір пені слід зменшити до розміру існуючої у відповідача у цій справі заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, надісланій 29 листопада 2016 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року скасувати, а рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано до Верхового Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п'яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про збільшений строк позовної давності суперечить висновкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в ухвалі від 13 липня 2016 року. Скасовуючи попередні ухвалені у цій справі рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року, передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що у зв'язку з ухваленням рішення про дострокове стягнення заборгованості було змінено строк виконання основного зобов'язання та трирічний строк позовної давності мав обраховуватись з 25 січня 2012 року. На думку ОСОБА_3, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором не узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику 10 814,92 дол. США у кредит на строк до 19 червня 2013 року зі сплатою 16,92 % річних.

У справі № 2-6/2012 банк звертався до суду з позовом до позичальника та рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» достроково стягнуто тіло кредиту у сумі 6 877,48 дол. США, проценти за користування кредитом у сумі 3 862,73 дол. США, комісія за користування кредитом у сумі 2 076,48 дол. США та неустойку: пеню у сумі 4 823,95 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,37 дол. США, штраф (процентна складова) - 882,02 дол. США.

У справі, яка переглядається, предметом позовних вимог банку є проценти за користування кредитом, комісійна винагорода, пеня та штрафи, які ПАТ КБ «ПриватБанк» продовжувало нараховувати за кредитним договором після ухвалення судового рішення у справі № 2-6/2012.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відступаючи від зазначеного правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла правового висновку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 302/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також процентів, належних до сплати відповідно до статті 1048 ЦК України, та неустойки за порушення умов договору, звернувшись у листопаді 2011 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів з ОСОБА_3 у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку право банку нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після пред'явлення до позичальника вимоги про дострокове погашення заборгованості згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог про стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляло, зважаючи на те, що вимоги банку у цій справі стосуються лише стягнення процентів за користування кредитом, комісійної винагороди та неустойки, які кредитодавець нарахував після ухвалення рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року у справі № 2-6/201, Верховний Суд вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у справі немає.

Мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року, якою справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції після скасування попередніх ухвалених рішень Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року, стосувались необхідності перевірки судом наявності або відсутності підстав для застосування строків позовної давності до вимог банку.

Під час цього судового розгляду суд касаційної інстанції, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», тому обставини дотримання банком строку для звернення до суду з цим позовом не мають правового значення.

За викладених обставин висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за спливом строків позовної давності є неправильними.

У частині вирішення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалені у справі рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Крім того, спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредитором та споживачами фінансових послуг», дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені в іноземній валюті, до набрання ним чинності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, то рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід скасувати, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року у частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_3 відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судових витрат за подачу апеляційних та касаційних скарг, тому витратиу зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, і перегляді справи у суді касаційної інстанції слід стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави, а саме: відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на момент вчинення процесуальних дій, під час першого розгляду справи за подання ОСОБА_3 апеляційної скарги підлягало сплаті 11 872,84 грн, за подання ОСОБА_3 касаційної скарги - 12 952,19 грн; під час нового розгляду справи за подання ОСОБА_3 касаційної скарги підлягало сплаті 24 694,32 грн, а разом - 49 519,35 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити за безпідставністю.

Решту рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2016 року у нескасованій частині залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 49 519,35 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик