Справа № 569/6278/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю позивача-відповідача - ОСОБА_1 ,

представника позивача-відповідача - адвоката Орєхова А.В.,

представника відповідача-позивача - адвоката Коноплястого Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.02.2016 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 140 000,00 гривень а останній зобов`язався повернути ОСОБА_1 210 000,00 гривень у строк до 30.11.2016 року. В порушення умов договору позики ОСОБА_2 не сплатив борг у встановлений строк до 30.11.2016 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, однак відповідач не бажає повертати кошти в добровільному порядку, уникає контактів з позивачем. Посилаючись на ст. 625 та ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позивач вказує на зобов`язання сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відтак, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 основний борг за договором позики від 18.02.2016 року в розмірі 210 000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 58 380,35 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 14 446,84 грн., та понесені судові витрати на сплату судового збору.

27.05.2019 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області Безсребренніков Микола Борисович подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16.10.2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , свої вимоги обґрунтовує наступним. Оскільки ним отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 140 000,00 грн., зобов`язання повернути до 30.11.2016 року 210 000,00 грн., які є еквівалентом 7 500,00 доларів США, є недійсним. Відтак в силу приписів статей 204, 215, 1046, 1049 ЦК України, вказане зобов`язання слід визнати недійсним.

Позивач за первісним позовом-відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 та його представник - адвокат Орєхов А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Проти вимог зустрічного позову заперечують, зазначивши, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, умовами договору позики передбачена його відплатність, з чим погодився відповідач за первісним позовом, зазначивши вказану умову у власноруч складеній розписці.

Представник відповідача за первісним позовом-позивача за зустрічним позовом - адвокат Коноплястий М.Б. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом визнав частково, проти факту укладання ОСОБА_2 розписки від 18.02.2016 року та отримання ним від ОСОБА_1 140 000,00 гривень не заперечував. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримав в повному обсязі та просить їх задоволити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши думку сторін, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 18 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів. На підтвердження укладання договору позики, відповідачем за первісним позовом було власноруч написано розписку. Відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 140 000,00 гривень, а відповідач їх прийняв та зобов`язався повернути у строк до 30.11.2016 року борг у розмірі 210 000,00 грн.

Отже, надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання від позивача грошових коштів, із зобов`язанням повернення у визначену дату.

Оскільки у розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника та розмір коштів які підлягають поверненню то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Крім основної суми боргу боржник, на підставі ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням дати повернення позики 30.11.2016 року та звернення позивачем із позовною заявою до суду у березні 2019 року, загальний розмір інфляційних втрат з грудня 2016 року по лютий 2019 року склав 58 380,35 гривень = (210 000,00 * 127,8%)-210 000,00 гривень.

3%річних з урахуванням 837 днів прострочення, становить 14 446,84 гривень = (3%*210 000,00*832/365).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає 282 827,19 гривень, з яких:

210 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу

58 380,35 грн. - інфляційні втрати

14 446,84 грн. - 3% річних

Частина 1 ст. 1048 ЦК України, визначає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, заперечення відповідача за первісним позовом щодо обов`язку повернення позивачу 140 000,00 гривень, спростовуються змістом складеної власноруч розписки.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання боргової розписки недійсною в частині, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За положеннями ст.ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, підстави визнання його недійсним в частині відсутні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 2 828,28 гривень.

Керуючись ст. ст. 526, 527, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 7, 10, 76, 133-141, 223, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 352, 354 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 282 827 (двісті вісімдесят дві тисячі вісімсот двадцять сім) гривень 19 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2 828 (дві тисячі вісімсот двадцять вісім) гривень 28 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 27 листопада 2019 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук