Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 489/1777/17-ц

провадження № 61-9093св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представники позивача: ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва у складі судді Тихонової Н. С. від 03 грудня 2018 року

та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., від 03 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній відчужив їй квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності. У подальшому вона дізналася, що у вказаній квартирі проживають та зареєстровані члени сім`ї колишнього власника, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вказувала, що зазначені особи не є членами її сім`ї, а тому чинять їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною

їй квартирою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідачів усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном шляхом їх виселення.

У червні 2017 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вона зареєстрована та проживає

у вищевказаній квартирі з 19 липня 1979 року, а її колишній чоловік - ОСОБА_4 набув на неї право власності 07 липня 1992 року, тобто за час перебування із нею у зареєстрованому шлюбі, а саме з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року. Таким чином, вищевказана квартири є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому укладений 28 грудня

2016 року договір її купівлі-продажу колишнім чоловіком з ОСОБА_1 порушує її право власності на квартиру, принаймні на 1/2 частку.

Посилаючись на викладене, а також на положення статті 60 СК України, статей 203, 215 ЦК України, ОСОБА_7 просила суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ; визнати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , недійсним; витребувати зазначену квартиру із чужого незаконного володіння.

Протокольнною ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_7 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4

3/5 частки вищезазначеної квартири. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 3/10 частки спірної квартири. Визнано договір купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року вказаної квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у частині купівлі-продажу 3/10 частки квартири недійсним. Витребувано з володіння ОСОБА_1 3/10 частки квартири

у володіння ОСОБА_7 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності на 60 % площі спірної квартири набута ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі

з ОСОБА_7 унаслідок сплати 60 % пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за рахунок коштів подружжя, а іншої частини матір`ю ОСОБА_4 - ОСОБА_9 . Отже, 1/3 частка квартири належить ОСОБА_7 , як частка у праві спільної сумісної власності подружжя та відчужена ОСОБА_4 ОСОБА_1 без відповідних правових підстав, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири

від 28 грудня 2016 року в цій частині є недійсним. Оскільки вказана частка спірної квартири вибула із володіння ОСОБА_7 поза її волею, то вона підлягає витребуванню від ОСОБА_1 як добросовісного набувача, так як остання не знала про права третіх осіб на квартиру, яку придбала. За таких обставин відсутні підстави для виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_7 є співвласником квартири,

а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як її діти, є члени її сім`ї, а тому мають право користування житловим приміщенням квартири.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 .

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня

2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_7 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржила.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_7 не довела, що спірна квартира набута колишнім подружжям за спільні кошти, оскільки членом житлово-будівельного кооперативу була мати ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , яка сплачувала пай за квартиру та після його сплати згідно

з пунктом 31 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу

від 30 квітня 1985 року передала квартиру своєму синові - ОСОБА_4 , який у 1992 році оформив право приватної власності на неї. ОСОБА_9 не могла передати пай, не оплативши повну вартість квартири. Таким чином, спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, ОСОБА_7 та її діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підлягають виселенню з квартири, оскільки вони не є членами сім`ї нового власника - ОСОБА_1 , перешкоджають останній у здійсненні нею права на користування та розпорядження належним їй майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Миколаєва. Зупинено виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

У червні 2019 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки не врахував, що вона набута її колишнім чоловіком за час зареєстрованого шлюбу із нею, а тому

в силу положень статті 60 СК України є спільним сумісним майном

подружжя. При цьому вона зареєстрована та проживає у спірній квартирі

з липня 1979 року, а її та колишнього чоловіка діти: ОСОБА_6

та ОСОБА_7 , - з часу свого народження і іншого житла вони не мають. Таким чином, їй належить 1/2 частка спірної квартири і відчуження

її ОСОБА_1 є порушенням її права власності, так як згоди на її продаж вона не надавала. У зв`язку з цим оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року, який укладений її колишнім чоловіком -

ОСОБА_4 з ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. ОСОБА_7 не довела, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки докази того, що вона придбавалась за спільні кошти подружжя ОСОБА_10 у справі відсутні. Натомість, апеляційним судом вірно встановлено, що пайові внески за квартиру вносила виключно мати ОСОБА_4 - ОСОБА_9 і лише після повної виплати цих внесків вона мала право на передачу квартири у власність своєму синові. Таким чином, ОСОБА_4 був одноособовим власником квартири і мав право без згоди ОСОБА_7 на її відчуження ОСОБА_1 , яка, як новий власник нерухомого майна, має право вимагати усунення перешкод

у здійсненні її права користування та розпорядження своїм майном.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року (а. с. 37, 38).

07 липня 1992 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого

комітету Ленінської районної ради м. Миколаєва від 19 червня 1992 року

№ 112 отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру

АДРЕСА_1 (а. с. 52).

У рішенні виконавчого комітету зазначено, що воно винесено на підставі матеріалів, підготовлених бюро технічної інвентаризації, та відповідно до списків, представлених правлінням житлово-будівельного кооперативу про погашення позики володільцями (а. с. 70).

Відповідно до талону житлово-будівельного кооперативу «Гігант» № 69 (без дати), виготовленому на бланку типографії за 1969 рік, ОСОБА_9 - мати ОСОБА_4 , сплатила за вказану квартиру 40 % її вартості (1 560 крб.) та згідно з квитанцією від 28 серпня 1971 року доплатила ще 280 крб. (а. с. 72).

10 листопада 1974 року ОСОБА_9 було видано ордер № 1507 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 у складі сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , (дружина, чоловік, син) (а. с. 71).

Згідно з паспортом на квартиру АДРЕСА_2 (без дати), виготовленому на бланку типографії за 1988 рік, виданому ОСОБА_4 , вартість квартири складала 4 365 крб., які повністю сплачені (а. с.73).

Відповіді об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гігант» та бюро технічної інвентаризації не містять даних про наявність у них інформації про сплачені внески за спірну квартиру (а. с. 86, 115).

Згідно з довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Гігант» від 16 березня 2017 року у квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 з 29 березня1983 року, ОСОБА_7 - з 19 липня 1979 року (за даними паспорта та довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гігант» від 17 грудня 2016 року - з 08 травня 1984 року), ОСОБА_6 -

з 20 травня 2002 року, ОСОБА_7 - з 24 квітня 2012 року (а. с. 36, 39, 54).

28 грудня 2016 року ОСОБА_1 , знаючи про реєстрацію у квартирі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , придбала у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру за 46 322 грн (а. с. 8-10, 11, 55).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи в частині рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 , апеляційний суд виходив із того, що вона не довела, що спірна квартира набута колишнім подружжям за спільні

кошти, оскільки членом житлово-будівельного кооперативу була мати ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , яка сплачувала пай за квартиру та після його сплати згідно з пунктом 31 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу від 30 квітня 1985 року передала квартиру своєму синові - ОСОБА_4 , який у 1992 році оформив право приватної власності на неї. Отже, ОСОБА_9 не могла передати пай, не оплативши повністю його вартість, що дає підстави вважати, що вона оплатила вартість квартири повністю.

Разом з тим, роблячи такий висновок, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи міститься лише доказ того, що ОСОБА_9 оплатила 40 % вартості квартири (1 560 крб.) та згідно з квитанцією від 28 серпня

1971 року доплатила 280 крб, а у подальшому такі документи (довідки) видавалися ОСОБА_4 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

Отже, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_9 оплатила

повну вартість пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за спірну квартиру не відповідає доказам, наявним у матеріалах справи,

і ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.

У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України уразі поділу майна, яке

є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя.

Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України, які судом застосовано до майна, набутого подружжям після 01 січня 2004 року.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане за час шлюбу, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Проте, у справі, яка переглядається, така презумпція не спростована.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843 цс 17, яка є незмінною.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію

і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Цю норму права застосував суд апеляційної інстанції.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник

має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового

будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним

у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні

та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль

за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним

у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого

2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься

у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членівсім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду

у постанові від 21 серпня2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження

№ 61-298 цс 19.

Апеляційний суд зазначене не врахував та формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи. По суті, апеляційний суд виходив лише з одного факту, а саме, що ОСОБА_1 , є власником спірної квартири, а оскільки відповідачі не є членами її сім`ї й мали похідне право на проживання від прав колишнього власника, то підлягають автоматичному виселенню.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , укладаючи 28 грудня 2016 року оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, знала, що у ній зареєстровані та проживають відповідачі, а тому могла усвідомлювати про існування такого обтяження спірного нерухомого майна.

Крім того, суд взагалі не дав правової оцінки тому, що відповідачі

проживають у спірній квартирі доволі тривалий період (колишня дружина ОСОБА_7 - з 19 липня 1979 року (за даними паспорта та довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гігант» від 17 грудня 2016 року - з 08 травня 1984 року), а їхні діти: ОСОБА_6 - з 20 травня 2002 року, ОСОБА_7 - з 24 квітня 2012 року).

Встановлення зазначених фактичних обставин, їх дослідження та первинна правова оцінка відноситься до повноваження суду першої та апеляційної інстанції, а без цього ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе рішення Верховного Суду є неможливим.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець