Справа №568/343/18
Провадження №2/568/224/19
13 березня 2019 р. м.Радивилів
Радивилівський районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді Панчука М.В.,
за участі секретаря судового засіданя Саган В.В.,
представника третьої особи - Пісарєвої О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Радивилівської міської ради Радивилівського району Рівненської області, про позбавлення батьківських прав,
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Радивилівської міської ради Радивилівського району Рівненської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Мотивуючи тим, що 16.07.2004 р. вони з відповідачем уклали шлюб. Під час шлюбу у них народилися сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Шлюб з відповідачем розірвано 19.10.2010 року. Після розірвання шлюбу, відповідач ухиляється від свого батьківського обов'язку щодо матеріального утримання дітей, не займається їхнім належним вихованням та розвитком, не відвідує їх по місцю їхнього проживання, не спілкується з ними та не піклується про них. Також зазначає, що відповідач жодного інтересу до дітей не виявляє.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на тому, щоб позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлений належним чином, відзиву у встановлений законом строк не подав.
Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову та підтримує висновок служби у справах дітей Радивилівської міської ради Радивилівського району Рівненської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.
У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов не подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку).
Ухвалою суду від 13.08.2018 р. позов залишено без руху, 22.08.2018 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання, 09.10.2018 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті, інших процесуальних дій не вчинялося.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зробив такі висновки, що позов підлягає до задоволення.
Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 4 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3, виданого 16 липня 2008 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного тану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 7), та свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого 10.07.2008 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 8), батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначено ОСОБА_4, а матір'ю ОСОБА_2.
Згідно рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.10.2010 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 6).
Із акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї ОСОБА_2, неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживають з матір'ю (а.с. 34).
У рішенні виконавчого комітету Радивилівської міської ради від 09.10.2018 року №262, зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.40).
Згідно висновку служби у справах дітей Радивилівської міської ради Радивилівського району Рівненської області про доцільність позбавлення батьківських прав №01.14-19/21 від 05.10.2018 р., зазначено, що доцільно позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.41).
Відповідно до ч. 11 ст. 18 Конвенції ООН, батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Статею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Відповідно до ст. 164 СК України, підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини.
Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року, таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Враховуючи положення п. 8 ст. 7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результат для дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Оскільки, згідно чинного законодавства України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо, зокрема, позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини.
Позивачем доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, уваги дітям не приділяє протягом останніх більш як восьми років. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дітей відповідач не вчинив, активна дієва позиція у відповідача відсутня.
Суд дійшов висновку про те, що з 2010 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не цікавиться їхнім життям, навчанням, розвитком та здоров'ям, не надає матеріального утримання. Діти з цього часу виховуються матір'ю, яка піклується про їхнє здоров'я та навчання. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтує ними, що підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи.
Оцінюючи дослiдженi по справi доказi в їх сукупностi, суд вважає, що ОСОБА_4 вiдповiдно до вимог ст.164 Сiмейного кодексу України, повинен бути позбавлений батьківських прав щодо неповнолітніх синів, оскільки судом встановлено, що він, маючи можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов'язку, свідомо ухиляється від їх виконання. У зв'язку з цим, позбавлення батьківських прав відносно його дітей призведе до позитивного результату у їхній долі, забезпечить захист їхніх прав та інтересів.
Також слід звернути увагу відповідача, що відповідно ст. 169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення.
Розглядаючи такі справи, суди зобов'язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити.
За змістом ч. 4 ст. 169 СК України, поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю, і здоров'ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину, і захищати її права, і інтереси. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України).
Отже, за наявності підстав у майбутньому, відповідач має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати, понесені нею при зверненні до суду, у виді судового збору у розмірі 704,80 грн.
Керуючись сст.ст. 10, 12, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені нею при зверненні до суду, у виді судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Радивилівський районний суд Рівненської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 19.03.2019 року.

Суддя М.В. Панчук