Провадження № 6/643/19/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019 року Московського районного суду м. Харкова в складі: головуючого судді Горбунової Я.М., за участю секретаря Арестової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в приміщенні суду заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

Заявники звернулися до суду з заявою, яку потім уточнили про розстрочення виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.07.2015 р. по справі №643/21490/13-ц, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, зняття з реєстрації обліку, виселення заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ухвалення рішення Московським районним судом м. Харкова по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада про визнання договору продажу спірної квартири недійсним.

Заява про розстрочення виконання рішення суду мотивована тим, що наявні обставини, на підставі яких виконання рішення суду підлягає відстроченню, які після уточнення полягають в наступному: відсутність у заявників інвалідів І, ІІ групи іншого житла, наявність в провадженні Московського ВП кримінального провадження про розслідування шахрайства з квартирою №61 в буд.124Б по пр-ту. Тракторобудівників у м. Харкові., стягувач ОСОБА_3 має декілька квартир та в житлі потреби не має, в Московському районному суді м. Харкова відкрито провадження за позовом заявників про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Заявники в судове засідання не зявилися, про час та місце його проведення повідомлялися вчасно і належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце його проведення повідомлявся вчасно і належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Суд, ознайомившись із заявою, перевіривши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково, усунуто власнику ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою № 61 в будинку № 124 Б по пр. Тракторобудівників в місті Харкові шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з неї відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.12.2014 р. рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 р. в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано і в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та в задоволенні позову відмовлено з інших підстав. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 р. рішення апеляційного суду Харківської області від 25.12.2014 р. в частині позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.06.2015 р. рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 залишено без змін. Ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2015 р. та від 08.07.2016 р. відстрочено виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 року за позовом ОСОБА_3 за виконавчим листом № 643/21490/13-ц виданого Московським районним судом м.Харкова 30.07.2015 року (ВП № 49263498 та № 49261185) про усунення власнику ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою № 61 в будинку №124 Б по пр. Тракторобудівників в місті Харкові шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з неї відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 строком на 3 (три) місяці з часу набрання ухвалою законної сили. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30.03.2016 р. ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2015 р. залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.12.2016 р. ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 08.07.2016 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2018 р. ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2015 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30.03.2016 р. залишено без змін.

12.10.2016 р. Заявники звернулися до суду із заявою про відстрочення виконання рішення Московського районного суду м. Хароква від 30.07.2015 р. 09.08.2018 року Ухвалою Московського районного суду м. Харкова в задоволені заяви відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду вказану ухвалу від 09.08.2018 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами 1,3,4 ст. 435 ЦПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Аналіз наведених вище норм дає підстав прийти до висновку, що підстави для відстрочення виконання судового рішення законодавець повязує з наявністю конкретних передбачених законодавством обставин, перелік яких не може бути розширений, а саме обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому законодавець наводить приклади таких обставин, а саме хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо. Окрім цього, законодавець зобовязує суд при вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення врахувати такі обставини: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Заявники посилаються як на підставу своїх вимог, серед іншого, на наявність в них І та ІІ груп інвалідності по зору, на підтвердження чого надають копії своїх пенсійних посвідчень (а.с. 28,29,50), але така обставина не ускладнює виконання рішення та не робить його неможливим, оскільки наявність інвалідності по зору не перешкоджає заявникам виселитися з приміщення, яке за діючим законодавством їм не належить та в разі їх виселення ця обставина не стане причиною тяжких наслідків для заявників та не спричинить їм фізичної шкоди саме у звязку із виселенням. До того ж, ці обставини існували на час ухвалення рішення, яке примусово виконується.

Окрім цього заявники посилаються на наявність в провадження Московського ВП ГУНП в Харківській області кримінального провадження, відкритого на підставі шахрайства із спірною квартирою, на підтвердження чого надали витяг з кримінального провадження (а.с. 3), а також на підтвердження небезпідставності відкриття кримінального провадження надали суду копію висновку експерта (а.с. 19-22). Однак, як вже було зазначено вище, законодавець повязує відстрочення виконання судового рішення з наявністю обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а наведені заявниками докази та посилання на наявність кримінального провадження відкритого на підставі шахрайства із спірною квартирою не доводять наявність таких обставин. Так само не доводять наявність таких обставин і посилання заявників на те, що в Московському районному суді м. Харкова відкрито провадження за позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Проаналізувавши доводи заявників щодо необхідності відстрочення виконання судового рішення, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що підстави для відстрочення виконання судового рішення відсутні, оскільки заявниками не надано доказів на підтвердження обставин, які ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим. При цьому судом враховано, що рішення суду не виконується тривалий час і судом вже раніше постановлялась ухвала про відстрочення виконання рішення суду, відстрочити виконання якого просять заявники.

Європейський суд з прав людини в своєму рішення у справі Проніна проти України вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Проаналізувавши доводи заявників щодо необхідності відстрочення виконання судового рішення, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що підстави для відстрочення виконання судового рішення відсутні, оскільки заявниками не надано доказів на підтвердження обставин, які ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

Європейський суд з прав людини в п. 40 свого рішення у справі Горнсбі проти Греції наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Частинами 1,2, ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 76-81, 89, 263, 435 ЦПК України, ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Я.М. Горбунова