Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 565/1476/15-ц

провадження № 61-31596св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області у складі судді Малкова В. В. від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., від 06 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) про зміну правовідношень, визнання порушеного права.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладених 08 січня 2014 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договорів банківського вкладу (депозиту) вона розмістила, а банк прийняв від неї грошову суму на умовах цих договорів строком до 13 січня 2015 року. 08 грудня 2014 року вона звернулась до банку із заявою про повернення вкладів та нарахованих відсотків, проте останній не повернув їй ці вклади та не надав відповіді на її звернення.

За таких обставин позивач просила суд визнати дії банку по неповерненню їй депозитів порушенням її права приватної власності; змінити правовідношення шляхом внесення змін і доповнень до договорів банківських вкладів, а саме, доповнити: пункти 2 цих договорів - «З 13 січня 2015 року за користування коштами вкладу банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за обліковою ставкою НБУ, що діє на момент розрахунку»; пункти 7 цих договорів - «строк розміщення вкладу продовжити з 13 січня 2015 року по термін повного повернення вкладу та нарахованих відсотків».

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не надала доказів внесення коштів на виконання умов спірних договорів банківського вкладу, а тому ці договори не набули чинності. Позивач звернулась до суду з вимогами щодо внесення до договорів змін, що не погоджені сторонами та не відповідають їх внутрішній волі. Крім того, статтею 16 ЦК України не передбачено вказаний спосіб захисту прав особи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судовим рішенням у справі № 565/559/15-ц за її позовом до банку про стягнення депозитних вкладів встановлені преюдиційні обставини укладення сторонами спірних договорів банківського вкладу, а тому висновки судів, зроблені у даній справі, про неукладення вказаних договорів є безпідставними.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до умов 13 договорів банківського вкладу (депозиту) від 08 січня 2014 року ОСОБА_1 розмістила, а ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв від неї грошову суму (20 доларів США або 20 євро) на умовах цих договорів строком до 13 січня 2015 року.

08 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про повернення вкладів та нарахованих відсотків, проте останній не повернув їй ці вклади та не надав відповіді на її звернення.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із положеннями статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини справи, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову про внесення змін до вказаних депозитних договорів з огляду на те, що умовами цих договорів не передбачено право однієї із сторін без згоди іншої сторони вносити зміни до договору.

Зокрема умовами вказаних договорів передбачено строк їх дії по 13 січня 2015 року із виплатою позивачеві 10,10 % річних щодо вкладів у доларах США та 9,10 % по вкладам у євро (пункти 1,2 договорів).

Встановивши відсутність волевиявлення відповідача на внесення змін до договору щодо строку їх дії та розміру процентів, суди дійшли правильного висновку про неможливість внесення цих змін лише за ініціативою ОСОБА_1 .

При цьому позивач не навела обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень, внаслідок чого вона позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, а також доказів наявності виключних підстав, які б у сукупності дали підстави для розірвання договору в судовому порядку.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку щодо неукладення сторонами вказаних договорів, не врахувавши, що дійсність цих договорів не є предметом спору у цій справі.

Разом із тим, посилання судів на неукладеність депозитних договорів не потягло за собою неправильне вирішення спору та не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Крім того колегія суддів враховує можливість ОСОБА_1 . захистити свої права у справі у справі № 565/559/15-ц за її позовом до банку про стягнення депозитних вкладів.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара