Справа № 462/389/19 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/736/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюПриватного підприємства «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Ліуша А.І. від 04 лютого 2019 року у справі за заявою Приватного підприємства «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» про заміну сторони виконавчого провадження, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2019 року у задоволенні заяви Приватного підприємства «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» про заміну сторони виконавчого провадження - відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржило ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс».

В апеляційній скарзі просять ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву Приватного підприємства «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» про заміну сторони виконавчого провадження. Вважають ухвалу незаконною, оскільки судом було невірно встановлені фактичні обставини справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, а також судом було неправильно застосовані норми матеріального права. Зазначають, що між ТзОВ «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» та ПП «ТВК «Львівпромліс» 20 грудня 2018 року було укладено Договір №20/12/18ВП відступлення права вимоги, а не договір факторингу. Вказують на те, що суд вийшов за межі розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження, надавши правову оцінку Договору про відступлення прав вимоги, що укладений між ТзОВ «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» та ПП «ТВК «Львівпромліс» 20 грудня 2018 року та зазначивши, що такий є договором факторингу. Також, звертають увагу на те, що судом було невірно застосовано норми матеріального права, а саме ст.ст. 5, 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 1077, 1079 ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, оскільки між ТзОВ «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» та ПП «ТВК «Львівпромліс» було укладено договір відступлення права вимоги, що регулюється статтями 512, 514 ЦК України.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників),зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст. 442 ЦПК України, ст.ст. 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та відмовляючи в задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження, - виходив з того, що відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Чуловського В.А. №13410 від 10 липня 2017 року звернуто стягнення на нежитлові приміщення, загальною площею 74,7 кв.м. на вул. Хотинській, 2 у м. Львові для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на загальну суму 267297,69 грн. Постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області від 18 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження №57937476 з виконання виконавчого напису №13410 від 10 липня 2017 року, боржник - ПП «Евекта», стягувач - ПАТ «Укрсоцбанк». 20 грудня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» відступив ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» права грошової вимоги за договором кредиту №600/02.2-09/189 від 25 грудня 2007 року, укладеного між ПП «Евекта» та АТ «Укрсоцбанк» та права за іпотечними договорами від 24 квітня 2008 року та 25 грудня 2007 року. 20 грудня 2018 року ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклала з ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» договір факторингу №20/12/18ВП, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» відступив ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» права грошової вимоги за договором кредиту №600/02.2-09/189 від 25 грудня 2007 року, укладеного між ПП «Евекта» та АТ «Укрсоцбанк» та права за іпотечними договорами від 24 квітня 2008 року та 25 грудня 2007 року. Як вбачається із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» надано право лише на види діяльності: лісозаготівлі, лісопильне та стругальне виробництво, виробництво фанери, дерев`яних плит і панелей, шпону, купівлю та продаж власного нерухомого майна, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, консультування з питань комерційної діяльності й керування. Крім того, представник заявника не надав суду жодних належних, достатніх, допустимих, достовірних доказів набуття статусу фінансової установи, права надання фінансових послуг, а відтак представником заявника не доведено право набуття вимоги до ПП «Евекта» за договором кредиту №600/02.2-09/189 від 25 грудня 2007 року, укладеного між ПП «Евекта» та АТ «Укрсоцбанк» та права за іпотечними договорами від 24 квітня 2008 року та 25 грудня 2007 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги заявника не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Приватне підприємство «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» звернулося в суд з заявою, у якій просило замінити сторону виконавчого провадження ВП №57937476 стягувача - ПАТ «Укрсоцбанк» на ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. №13410 виданого 10.07.2017 року, що знаходиться на примусовому виконанні Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області.

В заяві покликаються на те, що на виконанні у державного виконавця перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса про звернення стягнення на нежитлові приміщення, загальною площею 74,7 кв.м. на вул. Хотинській, 2 у м. Львові для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на загальну суму 267297,69 грн. 20 грудня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було укладено Договір факторингу відповідно до якого Банк відступив Фінансовій компанії права грошової вимоги: - за Договором кредиту №600/02.2-09/189 від 25 грудня 2007 року (зі всіма змінами і доповненнями), який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого в подальшому стало АТ «Укрсоцбанк») та Приватним підприємством «Евекта». 20 грудня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було укладено Договір передачі прав за Іпотечними договорами від 24 квітня 2008 року та зареєстрований за реєстровим №4673, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4547, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4545 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1462. В подальшому права вимоги за Кредитним договором відступлені ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на користь ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» на підставі Договору №20/12/18ВП про відступлення права вимоги від 20 грудня 2018 року. Права вимоги за Договорами іпотеки відступлені ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на користь ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» на підставі Договору передачі прав за Іпотечними договорами від 24 квітня 2008 року та зареєстрований за реєстровим №4673, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4547, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4545 посвідченого 20.12.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1463. Внаслідок наведеного кредитором та іпотекодержателем є ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс», що зумовлює необхідність заміни стягувача в межах ВП №57937476 з ПАТ «Укрсоцбанк» на ПП «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс».

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Зважаючи на вказані вимоги закону слід вказати про те, що фактором, та відповідно особою до якої може перейти право вимоги, зокрема, за кредитним договором може бути виключно Банк або інша фінансова установа, будь-яка фізична чи юридична особа відповідно фактором бути не може та таких прав набути не може.

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Також, відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Крім цього, згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

За ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Крім цього, слід вказати і про те, що договір про відступлення прав вимоги, який передбачає фінансування передання на умовах платності є по суті договором факторингу та назва договору жодним чином не може змінити його суті, яка від такої назви може відрізнятися. Тобто якщо за договором за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути виключно банк або інша фінансова установа, які вправі здійснювати факторингові операції.

Як вбачається із договору «Про відступлення права вимоги» № 20/12/18ВП від 20.12.2018 року, що укладений між ТзОВ «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» та ПП «ТВК «Львівпромліс», за таким, право вимоги відповідно до трьох кредитних договорів, зокрема, і кредитного договору №600/02.2-09/189 від 25.12.2007 року, що стосується даного спору за плату передано ПП «ТВК «Львівпромліс».

Тобто між сторонами по суті укладено договір факторингу та за таким договором фактором є ПП «ТВК «Львівпромліс».

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно згаданий договір, який такий, що укладений особою як фактором, що не могла такий укладати слід вважати нікчемним, тобто договором, що укладений без дотримання вимог закону, стосовно належності сторони договору.

Також відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього, відповідно до ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання.

Зважаючи на вказане у зв`язку із недійсністю договору про відступлення прав вимоги недійсним є і Договір передачі права за Іпотечними договорами: від 24 квітня 2008 року та зареєстрований за реєстровим №4673, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4547, від 25 грудня 2007 року та зареєстрований за реєстровим №4545, що затверджений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. від 20.12.2018 року за реєстровим номером 1463.

Зважаючи на вказане, а саме недійсність договорів відступлення прав вимог та передачі права за іпотечними договорами, а також відповідно недійсність прав, які за такими мали бути відступлені у особи ПП «ТВК «Львівпромліс» з моменту її укладення (ст. 236 ЦК України), вказану особу не слід вважати правонаступником у даному виконавчому провадженні та відповідно заявник не може бути замінений як стягувач у виконавчому провадженні, про яке він вказав.

Про це правильно вказано, також, і судом першої інстанції з правильним посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові №909/968/16 від 11.09.2018 року, які слід вважати визначальними у даних правовідносинах та такими, що підлягають врахуванню судами при вирішенні даної справи на відміну від висновків, на які посилається апелянт, та які слід вважати такими, що суперечать висновкам у згаданій постанові та прийняті не Великою Палатою Верховного Суду та відповідно застосуванню не підлягають.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати необґрунтованими та таку слід відхилити, залишивши оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Торгово-виробнича компанія «Львівпромліс» - залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра