Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/6901/17

провадження № 61-46610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Юлія Станіславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Мазурик О. Ф., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Ю. С. (далі - Дарницький РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 440 000 грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 10 жовтня 2027 року.

Кредитні зобов`язання були забезпечені укладеним 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» іпотечним договором, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у Дарницькому РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві 10 лютого 2017 року дізналася, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. вчинено виконавчий напис від 05 вересня 2011 року, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу.

Зазначала, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства.

Вважала, що положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли з договору кредиту, як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка була чинна на момент укладення договору кредиту) щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення договору кредиту, діяла редакція Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у статті 26 якої не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація майна, що є предметом забезпечувального обтяження, на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В., вчинений 05 вересня

2011 року, про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх вимог під час розгляду справи по суті.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що доказів на спростування того, що банком було надано нотаріусу всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості, належне направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, ОСОБА_1 до суду не надала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не повно з`ясували обставини справи.

На час вчинення виконавчого напису у розпорядженні нотаріуса не було всіх необхідних документів, зокрема оригіналу розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідки фінансової установи про ненадходження платежу, та інші документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, тому нотаріус не мав передбачених законом підстав для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких нотаріус вчинив спірний виконавчий напис, отже суди не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, не врахували, що позивач просила визнати виконавчий напис недійсним, посилаючись при цьому на порушення нотаріусом вимог закону при його вчиненні.

Матеріали справи не містять вимоги банку про повне дострокове погашення кредитної заборгованості та доказів відправлення такої вимоги боржнику, а також інших доказів на підтвердження правомірних дій нотаріуса при вчиненні ним спірного напису, на що суд першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги.

Крім того, ОСОБА_1 подала до касаційного суду доповнення до касаційної скарги, в яких указувала, що відповідно до вимог

статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати у Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави, проте банк не надав доказів на підтвердження вчинення таких дій.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Суди не перевірили, чи дотримано нотаріусом трирічний строк вчинення виконавчого напису з моменту виникнення права вимоги за основним зобов`язанням, оскільки боржник не сплатив жодного платежу за кредитом, а також, чи надано банком докази на підтвердження безспірності заборгованості, чи надіслав іпотекодержатель іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення.

Крім того, сторони погодили у пункті 5.2 іпотечного договору передачу спору між сторонами на розгляд третейського суду. Вказана третейська угода не визнавалася недійсною, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», а тому є обов`язковою до виконання сторонами.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит, а остання не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків за користування ним.

Доказів на спростування тих обставин, що банком надано нотаріусу всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості, належне направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень та іпотечну вимогу, остання суду не надала.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що нотаріус вчинив виконавчий напис без отримання необхідних документів. Нотаріус діяв відповідно до вимог чинного законодавства, підстави для скасування виконавчого напису відсутні.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

11 грудня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та

АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 440 000 грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 10 жовтня 2027 року.

Кредитні зобов`язання були забезпечені укладеним 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» іпотечним договором, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Сторони іпотечного договору у пункті 4.1 цього правочину погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.5.2 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з визначених сторонами способів, зокрема на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Суди також встановили, що ПАТ «Укрсоцбанк» 05 вересня 2011 року подало приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу

Паракуді І. В. заяву на вчинення виконавчого напису.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. 05 вересня 2011 року вчинено виконавчий напис, який зареєстровано у реєстрі за № 3196, в якому запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного вище нерухомого майна, переданого в іпотеку, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі

593 656,65 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Зазначала, що положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли з договору кредиту, як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка була чинна на момент укладення договору кредиту) щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення договору кредиту, діяла редакція Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у статті 26 якої не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація майна, що є предметом забезпечувального обтяження, на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору від 11 жовтня 2007 року предметом цього договору є нерухоме майно -квартира

АДРЕСА_1 .

Отже, доводи позовної заяви, що до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» правильно відхилені судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки норми цього Закону визначають правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, а предметом іпотечного договору

у цій справі є нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

При цьому стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Отже, зазначення у погодженому сторонами іпотечному договорі такого способу захисту порушеного права іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса не суперечило нормам матеріального права в редакції, чинній на час укладення зазначеного правочину.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

За таких обставин, ОСОБА_1 з метою обґрунтування своїх вимог безпідставно посилалася на Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який до спірних правовідносин не застосовується, та помилково вказувала, що саме відсутність у цьому Законі вказівки на право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, є підставою для задоволення позову.

Інших підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляла.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, розглянувши справу в межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі поданих доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд правильно врахував норму частини шостої статті 367 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), відповідно до якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому обґрунтовано не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги щодо підстав позову, що не були предметом розгляду в місцевому суді.

Доводи касаційної скарги, що нотаріус всупереч вимогам статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не перевірив реєстрації стягувачем у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, не врахував, що звернення стягнення на предмет застави може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов`язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено вище, норми зазначеного Закону до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки визначають правовий режим регулювання обтяжень саме рухомого майна, а предметом іпотечного договору у цій справі є нерухоме майно.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи щодо підстав позову, які не були предметом розгляду в місцевому суді, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена була права звернутися до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з інших підстав та, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, таким правом ОСОБА_1 скористалася, що підтверджується ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року про відкриття провадження у справі за її позовом до АКБ СР «Укрсоцбанк, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В., головний державний виконавець Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Білан Ю. С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заочне рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 липня

2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська