Справа № 2/325/116/2019
325/206/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Васильцової Г.А.,

секретарі Міняйло А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Добрівської сільської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання його з померлою ОСОБА_4 в період часу з січня 2008 року по 10 вересня 2009 року по вул.. Молодіжна, 15, в с. Добрівка Приазовського району Запорізької області; визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 8.37 га на території Добрівської сільської ради, право на яку померлої ОСОБА_4 посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 016281, виданим Приазовською районною державною адміністрацією 01 листопада 2002 року.

Позов обґрунтований тим, що 10 вересня 2009 року померла його матір ОСОБА_4, яка за станом здоровя починаючи з 2008 року та до дня смерті проживала разом з ним та перебувала на його утриманні, що можуть підтвердити свідки. За життя його мама склала заповіт, яким заповіла йому земельну ділянку площею 8,37 гектарів на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Оскільки він разом мешкав зі спадкодавцем, вважав, що він має право на спадкування незалежно від подання заяви про прийняття спадщини. У грудні 2018 року він вирішив оформити документи на спадщину та звернувся із цією метою до нотаріуса, проте йому було відмовлено, оскільки ним пропущений встановлений законодавством шестимісячний строк. Крім того, у поданих ним документах, є різниця у місцях реєстрації його та його померлої матері, а також у нього відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, який був втрачений ним після смерті матері. За таких обставин просить задовольнити його заявлені вимоги.

Заяв та клопотань від учасників справи не надходило, відповідачем відзиву на позовну заяву не було надано.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свої заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з?явився, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність представника Добрівської сільської ради та що позов визнає повністю, не заперечує проти задоволення.

Представник третьої особи Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував проти позову, просив прийняти рішення по справі на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, думку третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 10 вересня 2009 року померла ОСОБА_4, про що свідчить копія свідоцтва про смерть /а.с. 22/.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 позивача по справі /а.с. 21/ матірю зазначена ОСОБА_4.

Звісним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є син ОСОБА_1.

Відповідно до довідки № 43 від 14.01.2019 року, виданої виконавчим комітетом Добрівської сільської ради /а.с. 7/, ОСОБА_4 дійсно фактично мешкала з 2008 по день смерті 10 вересня 2009 року за адресою: с. Добрівка вул.. Молодіжна, 15, Приазовського району Запорізької області у свого сина ОСОБА_1, який здійснював за нею ухід та догляд.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 позивача по справі та померлої ОСОБА_4 також підтверджується показами свідків: так свідок ОСОБА_5, у судовому засіданні, пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_1, померла ОСОБА_4 з початку 2008 року та по день смерті проживала разом з ними, бо хворіла.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні, пояснив, що він є сусідом ОСОБА_1. За його свідченнями останній рік матір ОСОБА_1 проживала разом з сином по вул.. Молодіжній, оскільки дуже хворіла; син забрав ОСОБА_4 до себе на початку 2008 року.

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх покази об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Таким чином, суд вважає, що позивачем було надано достатньо доказів, які підтверджують його вимоги щодо встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому слід визнати той факт, що ОСОБА_1 постійно проживав спільно зі спадкодавцем померлою ОСОБА_4, померлою 10 вересня 2009 року, в період часу з січня 2008 року по 10 вересня 2009 року по вул.. Молодіжна, 15, в с. Добрівка Приазовського району Запорізької області.

Вирішуючи питання про визнання права власності на спадкове майно, суд виходить з наступного.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, на належне їй майно, що складається, у тому числі, з земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 8,37 га, розташованої на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, про що свідчить копія державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 016281 /а.с. 15/.

Згідно копії заповіту від 16.01.2008 року, посвідченого секретарем Добрівської сільської ради ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 06, ОСОБА_4 заповіла земельну ділянку площею 8,37 га, розташовану на території Добрівської сільської ради, що належить їй згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 016281, виданого 01.11.2002 року Приазовською райдержадміністрацією, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 24з.б. 25/.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особина випадок своєї смерті, а згідно з ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцям одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обовязків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, з урахування того, що ОСОБА_1 мешкав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї, суд вважає, що ОСОБА_1 шляхом пасивної поведінки прийняв спадщину.

Позивач стверджує, що оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку був втрачений після смерті матері, про що свідчить оголошення у газеті «Приазовська Новь» № 62 від 08 серпня 2018 року, а у нього залишилася тільки копія Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 016281, виданого відділом у Приазовському районі ГУ Держгеокадастру 04.02.2019 року. У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 та про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку.

Однак 27 грудня 2018 року постановою приватного нотаріуса Приазовського районного нотаріального округа ОСОБА_8 йому було відмовлено в оформленні спадщини, оскільки пропущений встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини /а.с. 17/.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, суд вважає, що позивачем було надано достатньо доказів, які підтверджують його вимоги, тому слід визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 8,37 га на території Добрівської сільської ради, право на яку померлої ОСОБА_4 посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 016281, виданим Приазовською районною державною адміністрацією 01 листопада 2002 року.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 209, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Добрівської сільської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 в період часу з січня 2008 року по 10 вересня 2009 року по вул.. Молодіжна, 15, в с. Добрівка Приазовського району Запорізької області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 8,37 га для ведення особистого селянського господарствана території Добрівської сільської ради, право на яку померлій ОСОБА_4 посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 016281, виданим Приазовською районною державною адміністрацією 01 листопада 2002 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: