Ухвала

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/6453/17

провадження № 61-28370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року у складі судді Довготько Т. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружтліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я. М. про визнання іпотечного договору недійсним та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 21 березня 2013року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 264 320,00 грн строком на шість місяців, які останній зобов'язався повернути не пізніше 21 вересня 2013 року. У якості забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 21 березня 2013 року між цими ж сторонами укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Зазначена квартира придбана ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу у період перебування у шлюбі з нею, тобто остання є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_9, укладаючи договір позики та іпотечний договір від 21 березня 2013року, внаслідок юридичної необізнаності, без дозволу органів опіки та піклування, порушив її права та права їхніх дітей на користування житлом. На укладення зазначених договорів вона своєї згоди не надавала, про них їй нічого не було відомо.

Крім того, зазначила, що вказана квартира набута її чоловіком ОСОБА_9 в період шлюбу з нею, а тому вона має право на частку у спільній сумісній власності подружжя. Вважає, що іпотечний договір, укладений чоловіком без її на те згоди, порушує її законні права та інтереси, права та інтереси їхніх малолітніх дітей, є таким, що укладений всупереч вимог закону та підлягає визнанню недійсним, оскільки сторони договору не дотрималися вимог статті 203 ЦК України та порушили її майнові права та права малолітніх на користування квартирою, уклавши договір без її згоди та згоди органу опіки та піклування.

Враховуючи наведене, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним іпотечний договір від 21 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя, а тому вимоги про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири не підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним суд посилався на недоведеність проживання неповнолітніх дітей у квартирі, що є предметом іпотеки на час укладання договору, а також дійшов висновку, що дії ОСОБА_9 під час укладення іпотечного договору не були добросовісними, при цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя ОСОБА_6 не встановлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами відсутній спір щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири, оскільки ОСОБА_9 зазначені позовні вимоги ОСОБА_4 визнав, проти того, що квартира придбана під час шлюбу з позивачем не заперечував, при цьому будь-яких відомостей про те, що існують перешкоди у реєстрації права власності позивача на Ѕ частини квартири у позасудовому порядку суду не надано. Відсутність між сторонами спору щодо цього питання свідчить на думку судової колегії лише про намагання ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ухилитись від виконання умов договору позики, укладеного із ОСОБА_6

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_9 під час укладення іпотечного договору з ОСОБА_6 не отримав згоди ОСОБА_4, при цьому будь-яких відомостей на підтвердження зловмисної домовленості сторін іпотечного договору або іншої спільної недобросовісності суду надано не було. Крім того, посилання на порушення інтересів дітей не взяті до уваги, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що на укладення договору позики та іпотечного договору від 21 березня 2013 року позивач своєї згоди не надавала, ні в усній, ні в письмовій формі, про ці правочини їй взагалі нічого не було відомо. Укладений ОСОБА_9 іпотечний договір без згоди на це позивача порушує її законні права та інтереси, а також права та інтереси малолітніх дітей, договір укладений всупереч вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Квартира, яка передана в іпотеку є спільним майном подружжя, цей факт сторони не оспорювали в судовому засідання, а тому він не підлягав доказуванню. З часу придбання цієї квартири, позивач з чоловіком та дітьми постійно мешкають за вказаною адресою, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової ЯниМихайлівни про визнання іпотечного договору недійсним та визнання права власності призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик