КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4163/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року (суддя Цимбал І.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» про визнання права власності,

встановила:

у серпні 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Мотивуючи вимоги, позивач зазначав, що був співробітником ВАТ «Укрдіпродеревпром», у користування якого за договором № 3 від 16 лютого 1971 року з Дарницьким фанерним заводом був переданий гуртожиток по АДРЕСА_1.

Позивач стверджував, що з 1995 року безперервно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 вказаного гуртожитку, несе тягар власника, повністю її утримує, здійснює поточні та планові ремонтні роботи.

Позивач посилався на те, що власником гуртожитку є відповідач, однак він протягом 23 років постійно, відкрито та добросовісно володіє квартирою АДРЕСА_1, тому наявні підстави для визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як позивач не є користувачем квартири, а є її володільцем, оскільки ніякої угоди з відповідачем на користування майном не укладав.

У поданому відзиві ПрАТ «Фанери та плити» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на дотримання судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.92), свого представника у судове засідання не направив, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 лютого 1971 року між Дарницьким фанерним заводом та ВАТ «Укрдіпродеревпром» був укладений договір № 3, згідно якого товариству у користування для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18 січня 1971 року передано сім кімнат гуртожитку заводу по АДРЕСА_1.

Згідно акту від 16 лютого 1971 року прийому передачі кімнат, кімната АДРЕСА_1 передавалася для заселення 3 чоловік.

Відповідно до відмітки у паспорті позивача він зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_1 з 3 жовтня 1995 року.

Листом від 26 лютого 2004р. на адресу відповідача ВАТ «Укрдіпродеревпром» підтвердило, що у кімнаті АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований співробітник товариства ОСОБА_2

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 2 вересня 1993р., укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та організації орендарів підприємства Київського експериментального комбінату плитних матеріалів, будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за Приватним акціонерним товариством «Фанери та плити».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є користувачем кімнати у гуртожитку, власником якого є відповідач і правових підстав для застосування ст. 344 ЦК України не встановлено.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

З наданих суду документів вбачається, що позивач протягом тривалого часу користується кімнатою у гуртожитку, який належить відповідачу на праві власності, був заселений у гуртожиток, як співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром» у законний спосіб, а отже, підстав для висновку, що він заволодів цим майном (кімнатою у гуртожитку), як чужою власністю, судом не встановлено.

Встановивши, що відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що позивач безперервно, відкрито та протягом 23 років

проживає у спірній кімнаті, не можуть бути підставою для застосування ст. 344 ЦК України, так як зазначено вище, позивач поселився у кімнату гуртожитку, як співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром», відповідно до договору, укладеному між товариством та Дарницьким фанерним заводом. Крім того, позивач був поселений у кімнату гуртожитку, не як володілець, а як її користувач.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що квартира АДРЕСА_1 нікому не належить, так як на неї не зареєстровано право власності, колегія суддів вважає безпідставним, так як доказів, що кімната у гуртожитку є квартирою, суду не надано, а право власності на весь будинок, у тому числі і на кімнати, які знаходяться у ньому, зареєстровано за відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги не діють підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк