ЄУН № 336/3834/18
пр. № 2/336/232/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

27 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 вказавши, що 26.04.2017 року між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 3000 доларів США, що складало 79890 гривень, строком до 15.10.2017 року. Обовязку з повернення позики ОСОБА_2 не виконав, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 127887 гривень, моральну шкоду внаслідок невиконання договору позики в сумі 5000 гривень та судові витрати в сумі 3398,90 гривень, з яких 798,90 гривень судовий збір та 2600 гривень витрати на правничу допомогу.

Ухвалою суду від 20.08.2018 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.01.2019 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.

18.02.2019 року позивачем було направлено до суду уточнену позовну заяву з відповідними доказами направлення її копії відповідачеві 15.02.2019 року.

Ухвалою суду від 25.02.2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Інших заяв чи клопотань сторонами не заявлялось та судом не вирішувалось.

Позивач в судове засідання 27.02.2019 року не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих доказів, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовою повісткою, направленою за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач не направив до суду відзиву на позовну заяву, а також не заявив будь-яких клопотань, не надав доказів.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

При вивченні письмових доказів, наданих позивачем, судом встановлено наступне.

26.04.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 79890 гривень, за курсом НБУ станом на 26.05.2017 року (1 долар США 26,63 гривень), що є еквівалентом 3000 доларів США, з кінцевим строком повернення коштів до 15.10.2017 року.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики на момент звернення до суду з уточненим позовом, тобто станом на 20.02.2019 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США 27.09 гривень) в сумі 81270 гривень, інфляційних втрат за період з жовтня 2017 року по лютий 2019 року в сумі 13147 гривень, а також 30 відсотків річних в сумі 33470 гривень.

Також просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 гривень, оскільки порушення прав позивача призвело до душевних страждань, позивач отримав 2 групу інвалідності, а також кошти мають для нього велике значення, тому оцінює завдану йому моральну шкоду у зазначену суму та стягнути з відповідача на свою корись понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2600 гривень.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що існують законні підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з роз'ясненнями п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Доводи позивача в частині того, що позику він надавав, а відповідач отримував в доларах США, суд оцінює критично, адже належних тому доказів позивачем не надано.

Так, у тексті договору позики вказано, що «позикодавець надав безвідсоткову позику, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 79890 гривень по курсу НБУ еквівалентно сумі 3000 доларів США».

В тексті розписки зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму, еквівалентну 3000 доларам США.

Слово «еквівалент» означає предмет або кількість, що відповідає іншим предметам або кількостям, може замінювати або виражати їх.

Враховуючи таке, суд вважає, що з аналізу змісту тексту договору та розписки про отримання коштів слідує, що відповідачем отримано позику саме у гривнях України у сумі, яка еквівалентна, тобто рівноцінна 3000 доларів США.

Виходячи з вищезазначеного, суд вбачає підстави для стягнення позики у сумі 79890 гривень.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 30% річних від простроченої суми, суд виходить з наступного.

Як зазначено у п. 5 договору позики у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені цим договором, позичальник зобовязаний сплатити позикодавцю грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також тридцять відсотків річних від простроченої суми.

Статтею 625 ч. 2 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що 30% річних, про які зазначено у п. 5 договору, мають бути сплачені у разі невиконання або неналежного виконання умов договору, а позика у відповідності до положень п. 1 договору є безвідсотковою, тож ця сума за своєю правовою природою є неустойкою.

Статтею 549 ЦК України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас сума, визначена договором, не є ані штрафом, який обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобовязання, тобто визначається у твердій грошовій сумі, ані пенею, яка обраховується у відсотках від суми грошового зобовязання за кожен день прострочення.

Враховуючи таке, суд не вбачає підстав для стягнення такої суми, враховуючи на невідповідність визначення її розміру положенням чинного законодавства щодо неустойки.

Водночас суд вбачає підстави для стягнення інфляційних втрат у відповідності до положень ст. 625 ЦК України. Індекс інфляції застосовується судом до суми заборгованості у 79890 гривень за період з листопада 2017 рік по січень 2019 року та інфляційні втрати становлять 10397,71 гривень. Підстав для застосування індексу інфляції за жовтень 2017 рік суд не вбачає, адже у жовтні 2017 року настав строк повернення позики, тож положення ст. 625 ЦК України як міри відповідальності за прострочення виконання зобовязань мають застосовуватись лише з місяця, наступного за місяцем виконання зобовязань.

Тому розрахунок проводиться за наступними значеннями: 100,9 (листопад 2017 року)х101,0 (грудень 2017 року)х109,8(сукупний показник за 2018 рік)х101,0(січень 2019 року)х79890=10397,71 гривень, та саме така сума підлягає стягненню з відповідача.

При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отримання позивачем 2 групи інвалідності за загальним захворюванням, доказом якого є копія пенсійного посвідчення від 28.11.2018 року на імя ОСОБА_1, не може враховуватись судом як достатній доказ для спричинення моральної шкоди, на який посилається позивач, оскільки судом не вбачається причинно-наслідкового звязку між невиконанням відповідачем зобовязань та погіршенням стану здоровя позивача.

В уточненій позовній заяві позивачем взагалі не зазначено в чому полягають його моральні страждання та чому розмір їх компенсації позивачем оцінений саме в заявлену суму.

З урахуванням встановлених правовідносин, що виникли між сторонами та фактичних обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування грошової компенсації моральної шкоди.

При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

За ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, повноваження представника позивача адвоката ОСОБА_3 підтверджуються копією угоди про надання правничої допомоги від 08.07.2018 року, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

На підтвердження понесених витрат позивачем долучено до позовної заяви оригінал акту прийому-передачі виконаних робіт від 15.02.2019 року на суму 2600 гривень та копії квитанцій № 1 від 08.07.2018 року на суму 1100 гривень, № 5 від 15.02.2019 року на суму 1500 гривень.

Натомість з копій квитанцій не виявляється можливим визначити за які саме послуги були сплачені кошти, а в акті виконаних робіт відсутні дати надання конкретних послуг в межах укладеного договору.

Враховуючи таке, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

У відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.04.2017 року в загальній сумі 90287,72 гривень (девяносто тисяч двісті вісімдесят сім гривень 72 коп), з яких сума позики 79890 (сімдесят девять тисяч вісімсот девяносто) гривень, інфляційні втрати в сумі 10397,71 гривень (десять тисяч триста девяності сім гривень 71 коп).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 543,25 гривень (пятсот сорок три гривні 25 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 529,97 гривень (пятсот двадцять девять гривень 97 коп.).

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк