ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/178/18

провадження № 22-ц/822/153/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н. Ю.

секретар Герман Я.І.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Смотрицького В. Г. від 23 листопада 2018 року,

встановив:

У січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Зазначала, що вона, її донька ОСОБА_7 зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1. Станом на 1996 рік вказаний будинок був одноквартирним, належав міській раді, ним позивачка, її донька та ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, користувалися як наймачі.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м.Чернівці № 19/2 від 28 лютого 1996 року ОСОБА_8 було надано дозвіл на перепланування будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири при умові надання окремо складеної проектної документації для вирішення питання в судовому порядку. На його замовлення Чернівецьке обласне побутове управління виготовило проектну документацію про розподіл будинку на дві окремих квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 1996 року зобов'язано виконавчий комітет Ленінської районної ради м. Чернівці укласти з ОСОБА_8 окремий договір найму на кімнати площею 16,10 кв. м, 9 кв. м та комору площею 5,15 кв. м, а з ОСОБА_1 окремий договір найму на кімнату площею 16,30 кв. м, кухню площею 14,8 кв. м, коридор і ванну.

Відповідно до розпорядження № 23081 від 13 лютого 1997 року представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці 13 лютого 1997 року ОСОБА_8 передано в особисту власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,3 кв. м, а також видано свідоцтво про право власності на вказане житло.

Відповідно до пункту 3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 вересня 1997 року про зміну нумерації квартир в будинку - частині квартири НОМЕР_3 житловою площею 16,3 кв. м, де мешкала позивачка присвоєно НОМЕР_4, а частині квартири площею 26,5 кв. м, де мешкав ОСОБА_8 присвоєно НОМЕР_3.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №266 від 07 квітня 1998 року скасовано пункт 3 рішення від 09 вересня 1997 року про зміну нумерації квартир в будинку.

20 жовтня 2000 року ОСОБА_8 надано характеристику на квартиру НОМЕР_4.

10 вересня 2001 року був наданий ЧКОБТІ та зареєстрований договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 червня 1997 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, який в подальшому рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2003 року визнано недійсним.

Позивачка вказувала, що відповідач ОСОБА_5 відповідно до вимог статті 236 ЦК України та частини 2 статті 328 ЦК України не набув права власності на зазначене нерухоме майно, а отже в подальшому не мав права на відчуження вказаної квартири.

Окрім того, посилалася на те, що на майно, яке отримав обдарований ОСОБА_5, було накладено арешт, проте ним самовільно присвоєно іншу адресу для відчуження нерухомого майна.

ОСОБА_1 зазначала, що в 1996 році поділ будинку АДРЕСА_1 не проводився, а приватизація вказаного одноквартирного житлового будинку мала бути здійснена за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають з наймачем.

Оскільки вона та її донька такої згоди на приватизацію ОСОБА_8 частини будинку не давала, позивачка вважала, що квартира, яку приватизував ОСОБА_8, вибула з їх спільного користування незаконно.

12 вересня 2001 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Посилаючись на указані обставини, наявність заборони на відчуження майна за ухвалою суду, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 від 12 вересня 2001 року, укладений між відповідачами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що відповідно до ухвал Ленінського районного суду м. Чернівці від 10 вересня 2001 року та 18 вересня 2001 року був накладений арешт на квартири АДРЕСА_1 та звертає увагу на те, що рішенням того ж суду від 12 червня 2003 року, яке набрало законної сили, встановлено, що дії ОСОБА_8 з приватизації житла, його дарування, купівлі-продажу є незаконними, що свідчить про те, що останній не мав права дарувати, а ОСОБА_5 продавати спірну квартиру.

Вказує, що відповідно до положень статті 236 та частини 2 статті 328 ЦК України ОСОБА_5 не набував права власності на зазначене нерухоме майно, оскільки договір дарування був недійсним з моменту його вчинення, тому всі наступні укладені договори також є недійсними, а спірне майно знову набуло статус спільної часткової власності.

Вважає, що вона (позивачка) володіє правом на користування житловим приміщенням в тому розмірі, який існував до укладення оспорюваного договору, виходячи з того, що нею згода на приватизацію ОСОБА_8 частини житлового будинку не надавалася.

Посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги та не враховано, що її позбавлено законних прав на приватизацію майна, на достатню площу для проживання сім'ї та на право користування житлом.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано наслідки спливу позовної давності. Так, суд безпідставно послався при ухваленні рішення на заяву про закриття провадження як на заяву про застосування строків позовної давності, хоча клопотання про закриття провадження не вирішував, а про обставини скасування арешту на майно не зазначив та упустив вказані відомості.

Звертає увагу, що предметом спору є одноповерховий будинок, а спірної квартири фактично не існує, оцінки правочину як нікчемному суд першої інстанції не дав та не застосував належні норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Вважає, що ОСОБА_1 пропущено позовну давність для звернення до суду із вказаним позовом.

Зазначає, що позивачка не є власником спірного майна, оскільки відсутні правові підстави її володіння спірною квартирою.

Вказує, що матеріалами справи доведено той факт, що набувач права власності на майно за відповідним договором ОСОБА_9 є добросовісним набувачем, тобто не знала і не могла знати, що майно до підписання договорів знаходиться в суперечці або під забороною чи арештом, це підтверджується текстом самого договору купівлі продажу від 12 вересня 2001 року, а вказану квартиру було відчужено первісним власником за його ініціативою та волею й передано без будь-якого примусу добросовісним набувачам.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент вчинення правочину відповідач ОСОБА_5 був повноправним власником спірної квартири і відповідно до статті 86 ЦК України в редакції 1963 року та статті 4 Закону України «Про власність» мав право розпоряджатися нею на свій розсуд. При укладанні договору купівлі-продажу квартири сторонами були повністю дотримані вимоги закону. Договір дарування від 23 червня 1997 року, на підставі якого ОСОБА_5 володів спірною квартирою, був чинним, вказана квартира з володіння поза його волею не виходила, позивачка не була стороною договору, укладення договору не вплинуло на її права та обов'язки.

Також як на одну з підстав відмови у позові суд послався на сплив позовної давності.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підстави для зміни оскаржуваного рішення в частині підстав відмови у позові.

Предметом спору є договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 від 12 вересня 2001 року, укладений між відповідачами ОСОБА_5, як продавцем, та ОСОБА_6, як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хусід С.М. (т. 1, а.с.5).

Позивачка вважає, що цим правочином порушено її право як одного з колишніх наймачів ще неприватизованої квартири, до складу якої входила і площа квартири за оспорюваним правочином.

У справі встановлено і це визнається сторонами, що станом на 1996 рік в будинку АДРЕСА_1 мешкали позивачка ОСОБА_1, її неповнолітня донька ОСОБА_11 та дядько ОСОБА_8

Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівців від 20 вересня 1996 року зобов'язано виконавчий комітет Ленінської районної ради м. Чернівці укласти з ОСОБА_8 окремий договір найму на кімнати площею 16,10 кв. м, 9,00 кв. м та комору площею 5,15 кв. м, а з ОСОБА_12 окремий договір найму на кімнату площею 16,30 кв. м, кухню площею 14,80 кв. м, коридор і ванну (а.с.135 інвентарної справи).

Після набрання указаним судовим рішенням законної сили на його підставі виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Чернівці було прийнято рішення від 25 грудня 1996 року № 202/13 про розподіл особових рахунків між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_1. За ОСОБА_13 закріплено дві кімнати жилою площею 26,50 кв. м та комору площею 5,80 кв. м, за ОСОБА_1, ОСОБА_11 закріплено одну кімнату жилою площею 16,30 кв. м, кухню площею 4.80 кв. м, коридор площею 3,60 кв. м та ванну площею 2,30 кв. м.

У подальшому ОСОБА_8 та позивачка ОСОБА_1 скористалися правом на приватизацію виділених їм у користування указаних окремих приміщень.

Так, ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на житло від 13 лютого 1997 року НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 належала на праві особистої власності (у подальшому 09 вересня 1997 року номер квартири змінено з НОМЕР_4 на НОМЕР_3) (а.с. 35 інвентарної справи).

ОСОБА_1 та ОСОБА_11 видано свідоцтво про право власності на житло від 09 січня 1998 року НОМЕР_2 на квартира АДРЕСА_1 (а.с.47 інвентарної справи).

Ці приміщення як за документами так і фактично були відокремлені одне від одного та знаходилися у відособленому користуванні указаних осіб.

Про це ствердила в судовому засіданні сама позивачка ОСОБА_1

Про наведене свідчить зміст записів про зміну до поповерхового плану в інвентарній справі, оглянутій в суді апеляційної інстанції (а.с.26).

Встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 23 червня 1997 року ОСОБА_8 подарував відповідачу ОСОБА_5 квартиру за указаною адресою, прав власності на яку він набув у порядку приватизації (т.1, а.с. 6).

Після цього за оспорюваним договором купівлі-продажу ОСОБА_5 відчужив спірну квартиру ОСОБА_6, яка вже значилася як квартира НОМЕР_3.

У справі встановлено, що за скаргами та позовами ОСОБА_1 рішення суду, яке було підставою для розподілу особових рахунків між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, ОСОБА_11, приватизацію спірної квартири, а також вказаний вище договір дарування квартири були відповідно скасовані, визнані незаконними та недійсними.

Так, за постановою Президії Чернівецького обласного суду від 26 жовтня 2000 року рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 1996 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Чернівецького обласного суду від 27 листопада 1996 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.136 інвентарної справи); ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 листопада 2006 року провадження в указаній справі закрито у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 (а.с.140 інвентарної справи);

рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2003 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 червня 1997 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (т.1, а.с.7);

рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 24 лютого 2011 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_11 до департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання незаконним розпорядження органу приватизації НОМЕР_1 від 13 лютого 1997 року про передачу ОСОБА_8 у власність квартири загальною площею 32,20 кв. м задоволено; визнано незаконним розпорядження органу приватизації № 23081 від 13 лютого 1997 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1; в позові ОСОБА_1, ОСОБА_11 до департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 1997 року, видане представництвом Фонду державного майна України в місті Чернівці на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено (т.1, а.с.8-14).

Посилаючись на указані вище обставини та факти позивачка вважає, що визнанням недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири має бути відновлене її право на квартиру у тому стані, яка вона була до приватизації.

Колегія суддів з такими підставами позову не погоджуються й у цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність по суті позовних вимог.

Як на правову підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу позивачка посилається на норми Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України 2003 року), проте указані норми до спірних відносин не можуть бути застосовані, оскільки на час укладення договору був чинним Цивільний кодекс УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Вимоги позивачки як заінтересованої особи ґрунтуються на твердженнях про недійсність оспорюваного договору з посиланням на визнання незаконним розпорядження органу приватизації НОМЕР_1 від 13 лютого 1997 року про передачу ОСОБА_8 спірної квартири.

Проте указане рішення вичерпало свою дію після реалізації права ОСОБА_8 на одержання у власність спірної квартири, якою у подальшому він розпорядився.

Тому, визнання незаконним розпорядження органу приватизації вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Не заслуговують на увагу і доводи позивачки про те, що підставою для визнання договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року є скасування у порядку судового нагляду постановою Президії Чернівецького обласного суду від 26 жовтня 2000 року вказаних вище рішень судів, що набрали законної сили про зміну найму житлового приміщення.

У справі встановлено, що позивачка добровільно з власної волі реалізувала на підставі рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 1996 року право на одержання у власність відповідних житлових та допоміжних приміщень у будинку АДРЕСА_1

Указані приміщення у правовому та у фактичному відношенні складають ізольовану квартиру, якою позивачка користується з 1997 року.

З того часу її право на можливість користування всіма приміщеннями у будинку, в т. ч. і приміщеннями, які перейшли у власність ОСОБА_8 припинилося.

Отже, намагання позивачки шляхом визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між відповідачами, фактично спрямоване на захист не реального, а ілюзорного права позивачки, а таке право за правилами статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не підлягає захисту.

Фактичні наміри позивачки спрямовані на отримання у користування, а в подальшому й у власність усіх приміщень в будинку АДРЕСА_1 скориставшись тим, що один з колишніх наймачів жилого приміщення - ОСОБА_8 помер.

Заявник посилається на те, що апеляційним судом Чернівецької області у вказаному вище рішенні від 24 лютого 2011 року встановлені певні обставини, а саме те, що розподіл будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири відповідно до діючого законодавства на той час не проводився, що стверджується висновком спеціаліста будівельника від 15 квітня 1999 року № 633.

З приводу цих доводів заявника колегія суддів виходить з наступного.

Указаний висновок апеляційного суду стосується оцінки певних доказів та дотримання технічної та правової процедури поділу квартири на два окремих жилих приміщення.

Указане не може ототожнюватися з встановленням преюдиційних обставин, які слід обов'язково враховувати під час розгляду інших справ.

У зазначеному висновку спеціаліста будівельника, який також досліджено в суді апеляційної інстанції, спеціаліст-експерт зазначив, що не може дати варіантів розподілу спірного житлового приміщення, що не є тотожним з фактичною неможливістю такого поділу.

Як зазначено вище, і це фактично не оспорюється позивачкою, як за документальним оформленням, так і фактично новоутворені квартири з 1997 року відокремлені одна від одної та знаходилися у відособленому користуванні їх мешканців.

Заявник посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2003 року, яке набрало законної сили, встановлено, що дії ОСОБА_8 з приватизації житла, його дарування, купівлі-продажу є незаконними, що свідчить про те, що останній не мав права дарувати, а ОСОБА_5 продавати спірну квартиру.

Проте предметом спору у відповідній справі були лише вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, а не вимоги з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між відповідачами.

Як на одну з підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири позивачка посилається на те, що на квартиру був накладений арешт.

Проте у справі встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Чернівці від 10 вересня 2001 року такий арешт було накладено не на квартиру НОМЕР_3, яка була предметом договору купівлі-продажу, а на квартиру НОМЕР_4 (а.с.107 інвентарної справи).

Тому перешкоди для нотаріального посвідчення угоди були відсутні.

Крім цього, накладення арешту було спрямовано на забезпечення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, тоді як на час пред'явлення такого позову спірна квартира вже була відчужена за договором дарування від 23 червня 1997 року.

Вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню по суті також, виходячи з наступного.

Стала практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес (легітимну мету); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» у питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи, що спірна квартира у 2001 році за згодою колишнього її власника була передана у власність відповідачки ОСОБА_14, протягом сімнадцяти років знаходилась у її приватній власності, вимоги позивачки про визнання правочину недійсним, які фактично ототожнюються з повернення квартири у комунальну власність без виплати справедливої компенсації, становило б надмірний тягар для особи, яка набула спірне майно у власність на підставах не заборонених законом.

Зважаючи на конкретні обставини у цій справі, немає підстав для задоволення вимог позивачки з тих мотивів, що відповідачка ОСОБА_14 може пред'явити вимоги до продавця квартири майна на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків.

Такі заходи можуть бути виправдані лише у випадку необхідності захисту порушених прав позивача, що у спірному випадку відсутнє.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Оспорювання права власності ОСОБА_14 на спірну квартиру шляхом визнання недійсним правочину з набуття квартири після спливу тривалого проміжку володіння відповідачкою майном є порушенням принципу юридичної визначеності.

Судовими рішеннями Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2013 року та апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2013 року в справі № 727/4388/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації підтверджено право ОСОБА_14 на володіння спірною квартирою (справа №2-881/11, т.2, а.с.77-85).

Спосіб захисту порушеного права має бути ефективним, зокрема, таким, що відновлює прав позивача.

Проте можливе визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не відновить права позивачки на квартиру, оскільки на час пред'явлення ОСОБА_1 позову (січень 2018 року) власником квартири є третя особа ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2017 року, який не оспорено (т. 1, а.с. 123).

Отже, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову по суті заявлених вимог є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про сплив позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1

За обставинами справи встановлено, що про наявність оспорюваного правочину позивачка дізналася у 2001 році.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Аналогічні норми містяться і в ЦК України 2003 року, зокрема статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Разом з тим, зважаючи на те, що позов є безпідставним по суті позовних вимог, то у позові слід відмовити саме з указаної підстави.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та відмовив у задоволенні позову як по суті, так і за спливом позовної давності.

Тому, на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням, що у позові слід відмовити по суті позовних вимог з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 2 частини 1 статті 374, пунктами 1, 4 частини 4 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2018 року змінити.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 18 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

Н. Ю. Половінкіна