Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 697/654/16-ц

провадження № 61-17458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області, у складі судді Хорошун О. В., від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., від 13 червня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 серпня 1980 року він зареєстрував з відповідачем шлюб, який 27 листопада 1996 року між ними було розірвано. За період шлюбу сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 1992 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили нерухоме майно, виділивши кожному у власність по 1/2 вищевказаної квартири, і він залишився проживати у спірній квартирі. Зазначив, в той період він почав постійно зловживати спиртними напоями, вів не гідний для людини спосіб життя. Колишня дружина боялася, що він помре, запропонувала оформити договір довічного утримання. Позивач стверджував, що на час укладення договору дарування частини квартири він перебував в стані алкогольного сп'яніння і на пропозицію колишньої дружини погодився укласти договір довічного утримання, але згодом дізнався, що між сторонами внаслідок його помилки було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 18 липня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Поновити за позивачем право власності на квартиру шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні договору дарування було дотримано усіх вимогчинного законодавства. Із змісту договору дарування від 18 липня 2003 року, який був укладений між сторонами, слідує, що ОСОБА_3 (дарувальник), перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передав безоплатно (подарував) ОСОБА_4 (обдарована) 1/2 частину квартиру АДРЕСА_3.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року відхилено, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що міськрайонний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до застосування. Позивач під час укладення ним спірного договору розумів його зміст, який свідчить про спрямованість на безоплатну передачу у власність відповідачу частини квартири. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 розумів правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано до спірних правовідносин положення статей 128, 243 ЦК Української РСР, оскільки оспорюваний договір дарування було укладено у липні 2003 року, тобто до набрання чинності ЦК України. Судами не враховано, що передача спірного майна між сторонами не відбулася, що вказує на недійсність правочину із урахуванням положень статті 243 ЦК Української РСР. При вирішенні спору судами було неправильно застосовано положення статей 203, 229, 717 ЦК України. Суди неповно дослідили обставини справи, які свідчать про помилку позивача при укладенні спірного договору.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що під час укладення оспорюваного договору дарування позивач розумів значення своїх дій, оскільки був ознайомлений із змістом договору, суть договору дарування неодноразово роз'яснювалась йому нотаріусом. При укладенні договору дарування 18 липня 2003 року позивачу було відомо, що цей договір не є договором довічного утримання, що підтверджується текстом самого договору дарування, показами нотаріуса та поясненнями позивача. Сам дарувальник на протязі майже 13 років від дня укладення договору дарування не звертався до суду із позовом про визнання його недійсним. Окрім того, позивачем пропущені встановлені статтею 71 ЦК Української РСР строки позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалені на основі повного, всебічного та ґрунтованого з'ясування обставин справи, на які посилалися сторони, як на підстави своїх вимог і заперечень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 серпня 1980 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. За період шлюбу сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 1992 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

27 листопада 1996 року шлюб між сторонами було розірвано та поділено добровільно квартиру по 1/2 частині кожному з подружжя.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 24 червня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало по 1/2 частині спірної квартири.

18 липня 2003 року сторони: ОСОБА_3 (далі - дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарована), уклали договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Канівської держаної нотаріальної контори Шатило Л. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1347, на підставі якого ОСОБА_3 подарував належну йому 1/2 частину однокімнатної квартири ОСОБА_4

Судами також встановлено, що станом на липень 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, частина якої була предметом дарування. ОСОБА_3 передав подароване нерухоме майно, а ОСОБА_4 прийняла його в дар, оскільки сторони проживали разом у спірній квартирі.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Судами встановлено, що після укладення договору дарування 18 липня 2003 року ОСОБА_3 передав подароване нерухоме майно, а ОСОБА_4 прийняла його в дар, оскільки останні проживали разом у цій квартирі.

У 2016 році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та поновлення його права власності на частину квартири, посилаючись на те, що на час укладення договору дарування частини квартири він перебував у стані алкогольного сп'яніння та вважав що він укладає не договір дарування, а договір довічного утримання. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на положення статей 55, 56, 76 ЦК Української РСР, а також на положення статей 203, 229, 717 ЦК України.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої взаємної вигоди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні положення містять статті 76, 81 чинної редакції ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст укладеного договору дарування, який є предметом спору, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний ним правочин було укладено внаслідок помилки, що має істотне значення, та визначено підставою для визнання недійсним укладеного правочину, враховуючи положення статті 56 ЦК Української РСР, яка діяла на момент укладення спірного договору дарування.

Судами встановлено, що на момент укладення договору дарування позивач був у віці 47 років, був працездатною особою, не мав хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для його утримання. Протилежного позивачем не доведено.

Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 18 липня 2003 року, позивач звернувся до суду лише у березні 2016 року (через 12 років та 8 місяців), а до цього погоджувався на переоформлення особового рахунку по квартирі на іншого співвласника, а також при оформленні у 2011 - 2012 роках субсидії для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг зазначав себе як особу, яка не є власником житла.

Позивачем також не надано належних доказів того, що у період укладення договору дарування від 18 липня 2003 року він зловживав спиртними напоями, внаслідок чого, його фізичний стан не дозволяв йому об'єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину.

Проживання позивача у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставо для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилився щодо природи правочину.

Враховуючи зазначене, оскільки позивач не довів наявності підстав для визнання оспорюваного договору дарування належної йому частини квартири недійсним, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені по суті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк