КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року

м. Київ

справа № 375/245/18

провадження № 22-ц/824/906/2019
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко Олени Леонідівни

на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року у складі суддіГолік Н.О.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року представник позивача ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості.
В обґрунтування вимог зазначала, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору №б/н від 05 вересня 2008 року отримав кредит у вигляді кредитного ліміту 7 000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертала увагу на те, що відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі. Вказує, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, відповідач своєчасно не надавав грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 30 листопада 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 121 775,32 грн. Так, рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 20 березня 2013 року з відповідача було стягнуто заборгованість у розмірі 26 732,29 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 05 вересня 2008 року у загальній сумі 101 631,79 грн., яка складається із відсотків за користування кредитом у сумі 96 354,09 грн., пені за комісією у сумі 200,00 грн., та штрафів у сумі 200,00 грн. (фіксована частина) та 4 827,70 грн. (процентна складова), та суму судового збору у розмірі 1 762,00 грн.
Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, 17 липня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин, що мають значення для справи, та без належної оцінки доказів.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що відсутність підпису відповідача на «Умовах та правилах надання банківських послуг» не свідчить про те, що він був не обізнаний з умовами договору, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості, оскільки відповідач підписав анкету-заяву та засвідчив свою згоду щодо умов договору. Зазначає, що відповідач підписав заяву клієнта та ознайомився з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», а тому уклав кредитний договір, який є договором приєднання. Крім того, вказує на те, що відповідач отримав кредитний ліміт на кредитну картку у розмірі 7 000,00 грн. та користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою про рух коштів по картковому рахунку, а також розрахунком заборгованості. До того ж, відповідач факт укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростовував, не доводив відсутність заборгованості за кредитним договором, таким чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, тому суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направив.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження досягнення згоди з умовами кредитування, оскільки зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані суду Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції установлено, що 05 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» і відповідачем у справі був укладений договір б/н, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 20 березня 2013 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість у розмірі 26 732.29 грн., з яких: заборгованість за кредитом 6 993,70 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 18 227,53 грн., штраф (фіксована частина) 250 грн., штраф (процентна складова) 1 261,06 грн.
Згідно розрахунку за договором № б/н від 05 вересня 2008 року загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 30 листопада 2017 року становить 101 631,79 грн., що складається з: 96 354,09 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 200 грн. заборгованість за пенею та комісією; 250 грн. штраф (фіксована частина) та 4 827,70 грн. штраф (процентна складова).

Разом з тим, заборгованість нарахована з 05 вересня 2008 року та відповідно включає період, за який рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 20 березня 2013 року заборгованість за кредитним договором вже стягнута, і тільки в кінці розрахунку позивачем віднято суму заборгованості за рішенням суду від загальної суми. Таким чином, правильність вказаного розрахунку викликає сумнів, оскільки проценти та штрафні санкції нараховувались на поточну та прострочену заборгованість без урахування стягнутої судом суми.
Отже, серед наданих стороною позивача у суді першої інстанції доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед банком відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження перевипуску кредитної картки після ухвалення Рокитнянським районним судом Київської області рішення від 20 березня 2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , розміру кредитного ліміту, на який мали б нараховуватися проценти за користування кредитом та штрафні санкції, докази користування відповідачем такими коштами, а також інформація про погоджені сторонами умови кредитування, на підставі яких мали би вчинятися вказані дії.
Окрім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначав, що сторони осягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету. Умови

та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що б у сукупності із Заявою, свідчило про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.
Згідно з вимогами ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, колегія уважає, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Оскільки для вирішення питання про стягнення процентів за користування кредитом основним питанням, яке підлягає встановленню, є розмір процентів, який визначений сторонами при укладенні кредитного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності доказів про погодження умов договору про розмір процентів, такі вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно статей 57, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Окрім цього, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України.
Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Стороною позивача до позовної заяви копію картки, виданої відповідачу, не долучено, про строк дії картки не зазначено та не надано виписки по рахункам відповідача, якщо такі відкривалися. Також у позовній заяві не вказано про відсутність можливості надати відповідні докази разом з позовною заявою та надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити сторона позивача із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх подання разом із позовом, матеріали справи не містять.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, з огляду на вищезазначені положення цивільного процесуального закону колегія суддів не приймає до уваги докази від позивача на стадії апеляційного перегляду справи.
Окрім цього, з матеріалів справи убачається, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції надавав письмові пояснення, відповідно до яких він є військовослужбовцем Збройних Сил України, на підтвердження чого надав відповідні документи, а саме, копію посвідчення учасника бойових дій, виданого 07 грудня 2015 року, копію Військового квитка НОМЕР_1 , виданого 12 травня 1988 року та відповідно до якого 12 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» призваний до лав Збройних Сил України.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 20 березня 2014 року № 196/449, ОСОБА_1 проходив навчальні збори згідно статті 29 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» з 11 березня 2014 року. Відповідно до ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року продовжив навчальні збори до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями.
Так, з довідки Військової частини Польова пошта НОМЕР_3 Міністерства оборони України від 20 лютого 2015 року №15/11 убачається, що військовослужбовець, призваний під час мобілізації на особливий період рядовий ОСОБА_1 , перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
Відповідно до змісту довідки Військової частини Польова пошта НОМЕР_4 Міністерства оборони України від 10 січня 2017 року №40/2, молодший сержант ОСОБА_1 дійсно перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_4 з 04 березня 2015 року.
У довідці Військової частини НОМЕР_4 Міністерства Оборони України від 12 січня 2017 року №39/2 зазначено, що молодший сержант ОСОБА_1 в період з 21 серпня 2016 року по 01 листопада 2016 року та з 21 листопада 2016 року по 12 січня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі №521/12726/16-ц.

Таким чином, з огляду на зазначене, проценти за користування кредитом, штраф та пеня, відповідно до наявних у матеріалах справи документів, за період з 11 березня 2014 року по 12 січня 2017 року нараховані банком безпідставно.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, оскільки підпису відповідача на Умовах та Правилах надання споживчого кредиту відсутні, а зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, що підтверджується особистим підписом відповідача у кредитному договорі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки анкета-заява не містить всіх умов кредитування та строку дії картки, стороною позивача не надано доказів на підтвердження перевипуску кредитної картки та розміру кредитного ліміту, на який мали нараховуватися проценти за користування кредитом та штрафні санкції після ухвалення рішення Рокитнянським районним судом Київської області від 20 березня 2013 року, а розрахунок заборгованості за відсутності відповідних доказів на підтвердження зазначених у ньому відомостей не є належним, допустимим та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості відповідача перед банком.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко Олени Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай