Дата документу 22.03.2019 Справа № 310/1235/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 310/1235/18Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О.М. Повний текст рішення складено 05.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1143/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), який в подальшому уточнила (а.с. 20-22) та в якому просила стягнути з відповідача на свою користь в якості компенсації за невикористану відпустку та відшкодування за невчасну її виплату, грошову суму в розмірі 56250,24 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 01 червня 2002 року на підставі укладеного трудового договору працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем в торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март» по вул. Морозова в м. Бердянську. 01 квітня 2017 року позивачці було усно повідомлено про її звільнення в зв'язку із скороченням штату працівників, іншого місця роботи ОСОБА_2 запропоновано не було. Сторони домовились про строк припинення трудового договору, а саме - 02 квітня 2017 року, однак, до 08 квітня 2017 року товар, переданий позивачкою за результатами інвентаризації ОСОБА_4, реалізовувався, був вивезений з кіоску лише 10 квітня 2017 року, що свідчило про ліквідацію робочого місця та скорочення робочого місця позивачки. 10 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до бухгалтера, що здійснює супровід підприємницької діяльності відповідачки, з вимогою здійснити з нею повний розрахунок та видати трудову книжку, чого зроблено не було. Згодом позивачка дізналась, що її було звільнено 21 квітня 2017 року за прогул в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю дитинства підгрупи А 1 групи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Станом на момент подачі позову ОСОБА_2 не отримала грошові кошти, належні їй в якості компенсації за невикористану відпустку та несвоєчасну її виплату з 2002 року по 2017 рік в розмірі 60450,24 грн., що є грубим порушенням її прав і законних інтересів. В подальшому їй було виплачено 4200 грн., тому остаточною сумою заборгованості є 56250,24 грн.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 24) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року (а.с. 224-225) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 236-237) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 239).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 січня 2019 року (а.с. 240), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 244).

Представник відповідача ФОП ОСОБА_3 (ордер а.с. 249) ОСОБА_5 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 245-251).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні її позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та не доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи із наступного.

У відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В силу вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями ст. ст. 4, 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 01 липня 2002 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір (а.с.6), відповідно до якого останню було прийнято на роботу продавця із розміром заробітної плати не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

21 квітня 2017 року позивачку було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 01 лютого 2018 року (а.с. 41-42), яке набрало чинності 27 березня 2018 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги було відмовлено в повному обсязі. Вказаним рішенням, в тому числі було встановлено, що компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4200,88 грн. за період з січня 2014 по квітень 2017 року ОСОБА_2 було виплачено.

Згідно із листами Бердянського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області від 06 серпня 2018 року № 10849/06 (а.с. 164) та від 22 серпня 2018 року № 11389/06 (а.с. 194) компенсація за невикористану відпустку в звітності до Пенсійного фонду окремо не зазначалась, а обраховувалась як сума заробітної плати. Суми нарахованих відпускних можна відстежити в звітності, починаючи з січня 2010 року. Звітність, подана ФОП ОСОБА_3 за період з січня 2010 року по квітень 2017 року, не містить нарахувань за дні відпустки ОСОБА_2, а містить лише суми нарахувань основної заробітної плати. За період з 2002 року по 2009 рік включно така інформація окремо в звіті не відображалась. Звіт за квітень 2013 року вищезазначеним ФОП взагалі не подано.

Допитана в якості спеціаліста у суді першої інстанції начальник відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації Бердянського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області ОСОБА_6 пояснила суду, що інформації щодо компенсації за невикористану відпустку індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 не містить. Ця компенсація відображається у відомостях як основна заробітна плата за той місяць, в якому ця компенсація сплачувалась. З'ясувати, чи надавались працівнику відпустки, можливо лише при проведенні відповідних перевірок.

Завідуючий сектору обслуговування платників Бердянської ОДПІ ОСОБА_7 у суді першої інстанції пояснила, що звіти, які надавались ФОП ОСОБА_3, містять лише відомості про заробітну плату. Факт втрати бухгалтерських документів ФОП ОСОБА_3 в податковій інспекції не зафіксовано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

У відповідності із ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачкою же, якою заявлений позов про стягнення компенсації за невикористані відпустки, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме - невикористання нею щорічних відпусток та факту несплати грошової компенсації за невикористані відпустки.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено що ОСОБА_2 в силу вимог Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 22.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.