Провадження № 2/522/4284/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю ОСОБА_2.

Ухвалою суду від 14.09.2017 року провадження у справі було відкрито.

Відповідно до уточненої позовної заяви (а.с.80), що надійшла до суду 09.01.2018 року банк просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по відсоткам за договором б/н від 20.05.2008 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 30.08.2014 по 30.08.2017 рр. у розмірі 10893,58 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 20.05.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №б/н(заява позичальника), згідно з умовами договору банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 05/10, з встановленим кредитним лімітом н суму 5000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак позичальник в порушення вимог ст.ст. 525, 530, 629, 1054 ЦК України взяті на себе зобов`язання за договором належним чином до сьогодні не виконав, у зв`язку з чим, розмір простроченої заборгованості ОСОБА_1 по кредиту відповідно до детального розрахунку станом на 30.08.2018 року складає 80,00 грн. ПАТ КБ «Приватбанк» вважає за необхідне захистити свої права в судовому поряду та стягнути з боржника ОСОБА_1 , на користь банку суму заборгованості по відсоткам нарахованим по прострочену заборгованість за кредитом за період відповідний загальному терміну позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, з 30.08.2014 року по 30.08.2017 рр. за наступними розрахунками: від загального розміру заборгованості за відсотками на дату 30.08.2017 р. віднімаємо розмір заборгованості за відсотками, які були нараховані до 30.08.2014р, таким чином сума заборгованості по відсоткам за період з 30.08.2014 по 30.08.2017 рр. складає у розмірі 10893,58 грн.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_2. - Іванової О . І., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.

Ухвалою суду від 29.05.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

В підготовче судове засідання 27.08.2018 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Жодних клопотань від позивача або відповідача суду не заявлені. В матеріалах справи є відзив на позов та клопотання про розгляд справи без участі представника банку.

Відповідно наданих 09.11.2017р. заперечень відповідача (а.с.29-33), Морозов О.О. просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що 14.07.2008 року відповідачем повністю було погашено заборгованість та написав заяву про закриття рахунку, строк дії якої було до 05.2010 року. На протязі двох років ніяких звернень з боку банку не надходило, однак в червні 2010 року надійшов телефонний дзвінок представника банку з приводу закриття заборгованості за кредитом та процентів за користування, звернувшись до банку, йому повідомили про необхідність, ще сплатити 1034,38 грн., відповідач не згоден був з сумою, оскільки вважав, що повністю розрахувався, однак все ж таки сплатив зазначену суму та написав ще одну заяву про розірвання договору та закриття рахунку. По спливу 6 років в лютому 2016 року він отримав лист від представника позивача з вимогою погашення заборгованості по кредитному договору №SAMDN108 від 05.05.2008 року. Звернувшись до відділення банку, представник Сквирська Ірина Анатоліївна запропонувала відповідачу сплатити послугу отримання довідки про відсутність заборгованості, ОСОБА_1 сплатив суму, касовий ордер йому не було надано, а суму вона поклала на мій рахунок, яку не було закрито за моєю заявою та пообіцяла надати довідку через три дня. Звернувшись пізніше, ОСОБА_5 повідомила, що довідку не видає та необхідно звернутись до головного офісу, отже представник навмисно здійснив рух за моїм рахунком який він просив закрити ще в 2008 та 2010 році. Відповідач зазначив, що не здійснював платежів після 2010 року, та два рази просив розірвати договір та закрити рахунок та належних доказів щодо сплати нібито нарахованих сум заборгованості суду після 2010 року не надано банком, отже просив застосувати наслідки пропуску строку на звернення до суду.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті на 24.10.2018 року.

24.10.2018 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці, розгляд справи відкладено на 12.12.2018 року.

У судове засідання представник позивача не з`явився, наявна в матеріалах справи заява про розгляд справи без участі представника, відповідач у судове засідання з`явився підтримав подані заперечення, просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Суд оголосив перерву у судовому засіданні на 13.03.2019 року

13.03.2019 року відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі просив відмовити у задоволенні позову.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 21.03.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.05.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Факт отримання банківської картки та коштів визнається стороною відповідача.

Проте, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього на думку банку виникла прострочена заборгованість за період з 30.08.2014 по 30.08.2017 рр. у розмірі 10893,58 грн.

Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає до задоволення зі слідуючих підстав.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що останнє внесення коштів на карту відповідач здійснював 04.04.2016 року. Однак, відповідач заперечує про це, у зв`язку з чим звернувся до позивача із проханням надати документи на підтвердження здійснення ним операції по руху коштів. Банком належних доказів щодо зазначеного руху коштів не надав, в свою чергу відповідачем надано виписку за рахунком з 20.05.2008 року по 31.10.2016 року, з якого вбачається, що дійсно 14.07.2008 року відповідачем було внесено кошти на рахунок 5011грн., однак в кінці місяці було начислено проценти за користування кредитом, внаслідок чого и утворилась заборгованість, після цього було внесено 1034 грн. 17.06.2010 року, однак після цього відповідачем не було внесено коштів, отже останнє внесення коштів на карту відповідач здійснив 17.06.2010 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно інформації у вказаній анкеті-заяві від 20.05.2008 року ОСОБА_1 висловив свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

У той же час, позивачем, ПАТ КБ «Приватбанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг з підписом відповідача щодо погодження всіх умов кредиту.

За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та Правила надання банківських послуг, долучені до анкети-заяви відповідача, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності та процентної ставки, не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, до матеріалів справи долучений лише витяг із Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Отже, доданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у зв`язку з відсутністю на них підпису відповідача, суд вважає, що останні не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Крім цього з них не вбачається дата їх затвердження.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Таким чином, Позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, як то щодо збільшених строків позовної давності (п.1.1.7.31 Умов), а відповідно, такий договір в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України є нікчемним.

Також з наданої позивачем розрахунку також вбачається що після17.06.2010р. поточна заборгованість була відсутня за кредитом і за процентами.(а.с.5-6).

Крім того судом встановлено, що позивач 16.02.2016р. звернувся до відповідача з повісткою про виклик, за якою просив з`явитися до банку з питання щодо погашення заборгованості за кредитом ( а.с.44). Крім того 12.02.2016р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором що складає 10792,9 грн., з яких основний борг-10234,38 грн., штраф 558,52 грн.(а.с.45).

Крім того суду надано ксерокопія банківської карточки виданої банком позивачу № НОМЕР_1 з якої вбачається її термін дії до травня 2010р.(а.с.46-47).

З вимогою про стягнення вказаної заборгованості банк звернувся до суду 05.09.2017 року.

Під час розгляду справи в суді представник відповідача подав заяву про застосування до вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

До такого ж висновку прийшла и Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28.03.2018 р.

Згідно укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язався щомісячно вносити плату за користування кредитними коштами. Таким чином, право позивача вважається порушеним з моменту недотримання ОСОБА_1 строку оплати кожного чергового платежу, а відтак перебіг позовної давності за черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати.

Згідно поданої виписки з рахунку ОСОБА_1 17.06.2010 року було здійснення погашення за наданим кредитом в розмірі 1034 гривень. Отже, починаючи з липня 2010 року позивач був обізнаний про порушення його прав з боку позичальника та прострочення платежу, проте звернувся з відповідним позовом лише 05.09.2017 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення тілу кредиту та відсотків за ним, а також річний строк за вимогами про стягнення штрафних санкцій.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.

У цій справі, позивач (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») повною мірою володів необхідною інформацією стосовно клієнта (відповідача по справі), який уклав з Банком відповідний договір, у т.ч. стосовно строку дії кредитної карти (до травня 2010р.), розміру непогашеної заборгованості тощо.

Оскільки Банк з липня 2010 року мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише у 05.09.2017 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

З урахуванням викладеного, згідно ст. 141 ЦПК України і підстав для стягнення судових витрат з відповідача також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 3, 11, 15-16, 251-253, 256-261, 266, 509, 524, 525, 526, 530, 536, 549, 550-551, 610-612, 625, 626, 629, 631, 638, 639, 1048, 1050, 1052, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 21.03.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі