Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 669/420/16-ц

провадження № 61-24740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року у складі судді Герасимчук Н. П. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П'єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1. було укладено кредитний договір № 4622007/1О, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 5 000 доларів США під 22,0 % річних з кінцевим терміном повернення до20 листопада 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 21 листопада 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ 4022007/1О, за яким поручитель зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором. Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року було солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за вказаним договором станом на 31 березня 2009 року в розмірі 2 523,83 доларів США і 3 759,76 грн. Внаслідок несвоєчасного виконання зазначеного рішення суду станом на 27 квітня 2016 року у відповідачів утворилася заборгованість перед банком в загальному розмірі 1 990,36 доларів США та 202,41 грн, з яких: 1 990,36 доларів США - заборгованість за процентами, 36,43 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 165,98 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів. Враховуючи викладене, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припинило правовідносин сторін кредитного договору, не звільнило боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавило права кредитора на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Оскільки рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року, яким з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 31 березня 2009 року, було виконане лише 13 січня 2016 року, то банк має право на отримання процентів та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання. Однак ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з цим позовом поза межами трирічної позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково. Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року в частині відмови в позові про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 19 травня 2013 року по 27 квітня 2016 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в означеній частині, апеляційний суд виходив з того, що банк пред'явив вимоги про стягнення заборгованості за період з 19 травня 2013 року по 27 квітня 2016 року в межах трирічної позовної давності. Однак заборгованість за вказаний період не підлягає стягненню, оскільки цей борг покритий відрахуваннями із заробітної плати ОСОБА_2 в сумі 5 859 грн, яка була перерахована банку після виконання рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2017 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що після виконання рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 рокуборжник продовжувала погашати заборгованість за процентами, тобто перебіг позовної давності був перерваний вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Апеляційний суд безпідставно поклав в основу свого рішення гіпотетичний розрахунок заборгованості.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що на виконання рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року грошові кошти були стягнуті з її заробітної плати у примусовому порядку, що не може свідчити про визнання нею свого боргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 669/420/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 21 листопада 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1. було укладено кредитний договір № 4622007/1О, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 5 000 доларів США під 22,0 % річних з кінцевим терміном повернення до20 листопада 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 21 листопада 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 4022007/1О, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 31 березня 2009 року в розмірі 2 523,83 доларів США і 3 759,76 грн, з яких: 2 083,31 доларів США - заборгованість за кредитом, 440,52 доларів США - заборгованість за процентами, 3 328,56 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 431,20 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів.

Станом на лютий 2015 року вказане рішення суду було виконане, однак з березня по грудень 2015 року державною виконавчою службою проводилися відрахування із заробітної плати ОСОБА_2

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором за період з 22 травня 2009 року по 27 квітня 2016 року в загальному розмірі 1 990,36 доларів США та 202,41 грн, з яких: 1 990,36 доларів США - заборгованість за процентами, 36,43 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 165,98 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог банку про стягнення процентів та пені поза межами строку кредитування, однак у зв'язку з пропуском ПАТ АБ «Укргазбанк» позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, вважав за можливе застосувати наслідки спливу цього строку, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Частково погоджуючись із вказаними висновками місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що заборгованість за період з 19 травня 2013 року по 27 квітня 2016 року не підлягає стягненню, оскільки цей борг покривають відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 в сумі 5 859 грн, яка була перерахована банку після виконання рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року.

Проте Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, то вимоги про стягнення таких процентів і неустойки є необґрунтованими. Тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин в означеній частині.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом,а також обумовлену в договорі неустойку з огляду на те, що договором встановлений строк кредитування до 20 листопада 2008 року, тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Позивач скористався вказаним правом, про що свідчить рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2009 року.

Отже, в позові банку слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

В порушення вищенаведених норм матеріального права суди попередніх інстанцій погодилися з правомірністю нарахування банком процентів та неустойки після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимогпро стягнення заборгованості (нарахованих процентів за кредитом та неустойки) з інших наведених вище правових підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року № 4622007/1О відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

О. В. Ступак