Справа № 577/1752/19
Провадження № 2/577/839/19

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2019 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т.А.

при секретарі Степановій І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Конотоп цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підлипненської сільської ради, третя особа: державний реєстратор Конотопської міської ради про визнання права власності на фермерське господарство в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та просить встановити факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності фермерського господарства ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала померлій на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01.04.1994 року та визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на фермерське господарство ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01.04.1994 року. Свої вимоги обгрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 21 від 01.04.1994 року ОСОБА_3 надано для створення фермерського господарства у постійне користування землі земзапасу, розташовані у межах радгоспу «Ювілейний» розміром 50 га. 08.04.1994 року його ОСОБА_3 створила та зареєструвала фермерське господарство, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла, після її смерті діяльністю фермерського господарства займався її син ОСОБА_2 , який вчасно не оформив право власності на фермерське господарство, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 був її чоловіком, на даний час відкрилася спадщина на належне йому майно. Вона є спадкоємцем після його смерті, але зареєструвати право власності не може, так, як нотаріус відмовляється вчинити нотаріальні дії та видати свідоцтво про право на спадщину. Крім того державним реєстратором Конотопської міської ради відмовлено у проведені реєстраційних дій по включенню відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб. У зв`язку з вищевикладеним звернулася з вказаним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 60).

Відповідач Підлипненська сільська рада в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, позовні вимоги визнає та рпросить задовольнити (а.с. 36).

Третя особа: Сумський державний нотаріальний архів в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, позовні вимоги визнає (а.с. 53).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

З копії свідоцтва від 20.06.1995 року та копії реєстраційної картки Державного реєстру звітних одиниць України вбачається, що фермерське господарство ОСОБА_3 перебуває у приватній власності ОСОБА_3 (а.с. 5,6)

Рішенням Конотопської міської ради від 01.04.1994 року ОСОБА_3 надано для створення фермерських господарств у постійне користування землі земзапасу, розташовані у межах радгоспу «Ювілейний», площею 50 га. (а.с. 7)

З копії рішення Конотопської міської ради від 08.04.1994 року вбачається, що зареєстровані фермерські господарства ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та об`єднане фермерське господарство «Лобківка» (а.с. 8).

Згідно копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № СМ-10668, даний акт видано ОСОБА_3 у тому, що на підставі рішення Конотопської міської ради від 01.04.1994 року № 21 їй надається у довічне успадковуване володіння 50 га землі в межах згідно з планом. Землю надано у довічне успадковуване володіння для створення фермерського господарства (а.с. 9)

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Горячева Н.В. посвідчую вбачається, що спадкоємцем назначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1937 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої на користь спадкоємця відмовився син померлої ОСОБА_6 Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: земельної ділянки, кадастровий номер :06:004:0088, площею 5,8033 га - рілля, цільове призначення якої для ведення товарного Сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп, яка на підставі Державною акту на право приватної власності на землю серія ІV-СМ 016448, виданого Підлипненської сільською радою м. Конотоп 11.04.2002 року на 5,95 га, з яких 5,80 га рілля та 0,15 га кормові угіддя, належить чоловікові спадкодавиці ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємицею якого була його дружина ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїй спадкових прав (а.с. 11)

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком є ОСОБА_7 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 17)

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29)

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 20.02.1988 року, після укладення шлюбу прізвище дружини ОСОБА_9 (а.с. 30).

Згідно довідки від 21.11.2019 року № 4646/02-14 в Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі була заведена 02.08.2019 року спадкова справа № 699/2019 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що був зареєстрований в АДРЕСА_1 . В спадковій заяві вказано, що спадкоємець ОСОБА_1 приймає спадщину за законом. Спадкоємець ОСОБА_10 відмовляється від прийняття спадщини. Станом на 21.11.2019 року в вищезгаданій спадковій справі є одна заява про прийняття спадщини від ОСОБА_1 (а.с. 45)

ОСОБА_1 залучено в якості правонаступника замість первісного позивача ОСОБА_2 (а.с. 46)

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 15-1 ЗК України (тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Ст. 84 ЗК України зазначає, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» ч. 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Ст. 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

ОСОБА_3 отримала спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України, та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

З правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, вбачається системне посилання у цих судових рішеннях на вказані норми у сукупності з висновками про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Разом з тим, суд вважає, що наявні правові підстави для відступлення у цій від вказаних висновків з огляду на таке.

За змістом ст. 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено ст. 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судом встановлено, що земельна ділянка була виділена ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства, нею було створено фермерське господарство, та вона використовувала земельну ділянку на праві постійного користування. Після її смерті ОСОБА_2 продовжував фермерську діяльність на виділеній земельній ділянці. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після його смерті є його жінка ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що успадковане вищевказаним позивачом, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що слід

встановити факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності фермерського господарства ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала померлій на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01.04.1994 року та визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на фермерське господарство ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01.04.1994 року.

Керуючись ст. 15, 22, 84, 126, 131 ЗК України, ст. 392, 395, 396, 407, 1219, 1225, 1267, 1268 ЦК України, ст. 12, 76-81, 89, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_5 , виданий 29 травня 1997 року Деснянським ВМ УМВС України в Чернігівській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , на праві приватної власності фермерського господарства ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала померлій на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01 квітня 1994 року.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на фермерське господарство ОСОБА_3 та право користування земельною ділянкою, площею 50 га, яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії СМ 10668, виданого Конотопською міською радою 01 квітня 1994 року.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Конотопського міськрайонного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Буток Т. А.