Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 357/13644/16-ц

провадження № 61-29296св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Фінагєєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 08 листопада 2011 року ОСОБА_5 отримав у нього в борг кошти у сумі 50 000,00 грн які зобов'язався повернути до 15 листопада 2011 року, про що склав відповідну розписку. В подальшому відповідач почав уникати спілкування та відмовляється повернути всю суму коштів, яку отримав, а тому

29 серпня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення коштів, однак відповідач кошти не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 50 000,00 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня

2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 48 300,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки відповідач отримав у борг 50 000,00 грн, які зобов'язався повернути до 15 листопада 2011 року, у зв'язку з цим останній написав боргову розписку, проте повернув лише 1 200,00 грн. Крім того, 11 жовтня 2016 року відповідач переслав кошти у розмірі 200,00 грн, що свідчить про визнання ним свого боргу та переривання позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивач звернувся до суду з позовом 08 грудня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд під час розгляду справи надав перевагу одним доказам та відмовив у оцінюванні інших доказів. Крім того, не звернув увагу на переривання позовної давності, адже вчинення особою дій свідчить про визнання нею свого боргу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини встановлені судами.

Судом встановлено, що 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_5 кошти у сумі 50 000,00 грн, терміном до 15 листопада 2011 року. На підтвердження цього складено розписку.

08 жовтня 2016 року на ім'я позивача надійшов поштовий грошовий переказ у розмірі 200,00 грн і згідно із довідкою від 11 жовтня 2016 року, наданої оператором Укрпошти Білоцерківського відділення, зазначений грошовий переказ надійшов від

ОСОБА_5

Представник позивача зазначав, що відповідач тривалий час не повертав борг, уникав зустрічей, але на початку літа 2016 року при зустрічі з ОСОБА_4 на АЗС, добровільно повернув позивачу 1 000,00 грн і зобов'язався за місяць повернути іншу частину боргу, але кошти, знову так і не було повернуто, а тому позивач у серпні 2016 року направив відповідачу письмову претензію на яку відповідач не відповів, а в жовтні позивач отримав поштовим переказом 200,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 стало відомо про порушення свого права 16 листопада 2011 року, оскільки відповідач своєчасно борг не повернув, отже саме з цього часу почався відлік позовної давності, яка сплинула 16 листопада 2014 року. З позовом до суду ОСОБА_4 звернувся тільки у грудні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідачем заявлено про її застосування.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд під час розгляду справи надав перевагу одним доказам та відмовив у оцінюванні інших доказів, є необґрунтованими, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд не звернув увагу на переривання позовної давності, адже вчинення особою дій свідчить про визнання нею свого боргу, є безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачем були вчиненні дії які свідчать про визнання боргу в період плину часу позовної давності, адже переказ коштів здійснений 08 жовтня 2016 року, не перериває строку позовної давності, оскільки такі дії вчинено після спливу позовної давності, тобто після 16 листопада 2014 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00

§ 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик