КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2485/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Дубас Т.В. 05 листопада 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов"язання спростувати інформацію,-

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким:

- Визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 те, що ОСОБА_2 є суддею-хабарником, кишеньковим суддею ОСОБА_1 та проводить переговори щодо отримання хабарів.

- Зобов'язати ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook (посилання ІНФОРМАЦІЯ_2) рішення суду у цій справі у 10-денний термін з дня набрання рішенням законної сили.

Вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 на свої персональній сторінці (ІНФОРМАЦІЯ_2) у соціальній мережі Facebook розмістив публікацію (ІНФОРМАЦІЯ_2) наступного змісту:

«Після скерування прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (САП) обвинувального акту до суду щодо судді-хабарника з одного із районних судів Харкова, який фактично є «кишеньковим» суддею сумно відомого ОСОБА_1, було встановлено, що щодо цього судді Генеральною прокуратурою України прийнято рішення про закриття кримінального провадження за фактом одержання хабара, що мало місце раніше того злочину, який розслідування детективами НАБ України.

Вивчивши вказані матеріали кримінального провадження ми прийшли до висновку, що в матеріалах наявні беззаперечні докази, що викривають суддю в неодноразовому систематичному вимаганні хабарів з використанням свого службового становища.

Досить знаковим є той факт, що у місті Харкові цього суддю називають «Серьожа-четвертак», оскільки вирішення питань з останнім вартує від 20 до 30 відсотків від суми позову чи рішення.

Як приклад, наведу цитату з переговорів судді-хабарника із заявником у кримінальному провадженні щодо суми хабара за винесення «потрібного» рішення, що містяться у відповідному протоколі:

«Суддя-хабарник: Ну … Честно говоря это … 10 % это кисленько, если Вы хотите чтобы мы сразу все действия сделали.

Заявник: Сколько? Я нормальный человек, я понимаю.

Суддя-хабарник: Ну вообще, обычно подходят с такими вопросами: 20-25%. Если Вам надо.»

Однак, замість того, щоб викрити суддю хабарника та притягнути до відповідальності слідчих та прокурорів, які незаконно закрили кримінальне провадження, Генеральний прокурор фактично став на захист пшонківських методів розслідування, в якій панує кумівство та поза процесуальний порядок прийняття рішень у кримінальному провадженні.».

Зазначає, що вказані висловлювання стосуються саме його, оскільки він є підозрюваним у кримінальному провадженні №, висловлювання стосуються саме цього кримінального провадження, він є єдиним суддею з м.Харкова, щодо якого здійснюється кримінальне провадження за ст.368 КК України.

Висловлювання вважає такими, що містять фактичні звинувачення у вчиненні злочину, щодо якого його винним не визнано, у зв"язку із чим також мають місце негативні наслідки у ставленні оточуючих до нього.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на те, що суд помилково вважає про неможливість ідентифікації особи, про яку іде мова у публікації, оскільки це можливо зробити за сукупністю ознак, які дадуть змогу оточуючим зрозуміти, якої особи стосується інформація. Зазначає, що законодавство не містить приписів для відмови у задоволенні позову у зв"язку із неможливістю ідентифікації особи, стосовно якої наведено недостовірну інформацію.

Вказує, що суд помилково уважав інформацію оціночним судженням, оскільки з огляду зміст та характер висловлювання, особу, яка її навела, інформація є стверджувально.

Окрім того, з урахуванням посади, яку обіймає ОСОБА_3, він фактично закладає уявлення про нього, як про особу, чия вина вже доведена.

Посилається на порушення порядку визначення судді з дотриманням принципу випадковості, оскільки при розподілі справи була визначена лише суддя Дубас Т.В.

В судове засіданні учасники справи не з"явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 05 серпня 2018 на сторінці у соціальній мережі Faсebook, зареєстрованій на ім"я ОСОБА_3, розміщена публікація, в якій зазначено наступне:

«Після скерування прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (САП) обвинувального акту до суду щодо судді-хабарника з одного із районних судів Харкова, який фактично є «кишеньковим» суддею сумно відомого ОСОБА_1, було встановлено, що щодо цього судді Генеральною прокуратурою України прийнято рішення про закриття кримінального провадження за фактом одержання хабара, що мало місце раніше того злочину, який розслідування детективами НАБ України.

Вивчивши вказані матеріали кримінального провадження ми прийшли до висновку, що в матеріалах наявні беззаперечні докази, що викривають суддю в неодноразову систематичному вимаганні хабарів з використанням свого службового становища.

Досить знаковим є той факт, що у міст Харкові цього суддю називають «Серьожа-четвертак», оскільки вирішення питань з останнім вартує від 20 до 30 відсотків від суми позову чи рішення.

Як приклад, наведу цитату з переговорів судді-хабарника із заявником у кримінальному провадженні щодо суми хабара за винесення «потрібного» рішення, що містяться у відповідному протоколі:

«Суддя-хабарник: Ну … Честно говоря это … 10 % это кисленько, если Вы хотите чтобы мы сразу все действия сделали.

Заявник: Сколько? Я нормальный человек, я понимаю.

Суддя-хабарник: Ну вообще, обычно подходят с такими вопросами: 20-25%. Если Вам надо.»

Однак, замість того, щоб викрити суддю хабарника та притягнути до відповідальності слідчих та прокурорів, які незаконно закрили кримінальне провадження, Генеральний прокурор фактично став на захист пшонківських методів розслідування, в якій панує кумівство та поза процесуальний порядок прийняття рішень у кримінальному провадженні.».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що публікація не містить посилань для її ідентифікації із певною особою. Позивач не являється єдиним суддею районних судів м.Харкова, що унеможливлює існування безальтернативного твердження, що особа, про яку йдеться мова в публікації, є саме він. Відомостями щодо відсутності відкритих кримінальних проваджень стосовно інших суддів районних судів м.Харкова, позивач в силу законодавчих норм володіти не може. Відомості досудового розслідування кримінального провадження №0000 відносно ОСОБА_2, включаючи і протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо, відео контролю від 10 червня 2015 року, не є публічного доступними.

З огляду на зазначене, суд кваліфікував цю інформацію як оціночне судження.

Окрім того, суд з посиланням на п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 №1 вказав, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, але останній участі у справі не приймав.

З такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується з таких підстав.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до змісту ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена..

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Автором є особа, від якої пролунали певні висловлювання, зміст яких став підставою для позову про спростування недостовірної інформації. Автор одночасно є і поширювачем інформації. Автор відповідає за зміст повідомленою ним інформацією. Поширювачем інформації також може бути особа, із використанням технічних можливостей якої поширена автором інформація набула ще більшого розголосу.

Верховним Судом України в пункті 11 постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз"яснено, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК ( 1618-15 ).

У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона.

З обставин справи убачається, що, хоча інформація і поширена в мережі Інтернет та на власній сторінці у соціальній мережі, проте відповідач ОСОБА_3 оперує даними, що здобуті ним та/або стали відомі йому під час виконання повноважень на посаді керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, коментує позицію цього органу щодо зазначеного кримінального правопорушення, аналізує певні дії. Із наведеного убачається, що інформація наведена посадовою особою під час виконання нею своїх обов"язків на посаді керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а отже останній орган має бути належним відповідачем у розгляді справи.

Висновок суду про необхідність залучення власнику веб-сайту є помилковим. Така необхідність настає у випадках, коли автор, наприклад, розміщує інформацію в інтересах власника веб-сайту, веб-сайт надає можливість користувачам розміщувати інформацію, або автор є невідомим.

В свою чергу з матеріалів справи убачається, що інформація поширена з у соціальній мережі, яка надає можливість користувачам створювати персональні сторінки та наповнювати її даними на власний розсуд та ризик.

Оскільки питання про наявність юридичного складу порушення цивільного немайнового права має установлюватися у справі із належними відповідачами, тобто належним суб"єктним складом, відтак суд апеляційної інстанції не перевіряє доводи в частині обставин, які стали підставою позовних вимог.

Відповідно до статей 4, 42, 51 ЦПК України обов"язок визначення належної особи, яка має відповідати за позовом, покладається на позивача.

За змістом ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов"язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відмова у задоволенні цього позову не створює перешкод звернутися повторно із аналогічними підставами та предметом позову до належних відповідачів.

Установлення питань правильності самої процедури проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями у цій справі без надання доказів щодо незаконного втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду та інших підсистем не відноситься до повноважень суду апеляційної інстанції. З матеріалів справи убачається, що справа розглянута суддею, визначеною згідно із Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 липня 2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог із зазначених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов"язання спростувати інформацію - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова