Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/12970/15-ц

провадження № 61-8767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування»,

третя особа - директор Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Голуб Олександр Олексійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у складі судді: Арапіної Н. Є., та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» (далі - КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування». 15 лютого 2011 року його було переведено на посаду першого заступника директора. Відповідно до наказів №17-п від 17 лютого 2011 року, № 110-п від 16 травня 2012 року, № 08-к від 14 січня 2013 року він працював на різних посадах. Наказом № 17-к від 23 січня 2014 року його було переведено на посаду начальника відділу постачання. 16 червня 2015 року позивача було звільнено з посади начальника відділу постачання. Вважав своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства.

ОСОБА_4, з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, просив:

скасувати наказ КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» № 151-к від 16 червня 2015 року про звільнення;

поновити позивача на роботі у КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» на посаді начальника відділу постачання;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення;

стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивач був попереджений про наступне звільнення, йому була запропонована інша робота, але оскільки ОСОБА_4 відмовився від неї, то роботодавець мав всі підстави для розірвання трудового договору. Позивач не подав відповідачу письмову заяву про переведення його на одну з вакантних посад серед запропонованих йому, а також і у новоствореному відділі. На звільнення позивача надано згоду профспілкового комітету підприємства. Відсутність позивача на засіданні профкому при вирішенні питання про надання згоди на звільнення працівників у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників не є підставою для визнання рішення профкому незаконним.

Аргументи учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: позивачу не було запропоновано при звільненні усі вакантні посади; суди не врахували його переважне право на залишення на роботі з огляду на те, що він тривалий час займав керівні посади; потреби в реорганізації відповідача не було, а засідання профкому не повинно було відбуватися за його відсутності; рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки кабінет судді першої інстанції розміщено в Дарницькому районі м. Києва, а не в Дніпровському; апеляційний суд розглянув справу в спрощеному провадженні, а не в загальному.

У березні 2018 року відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що відповідач виконав вимоги статті 49-2 КЗпП та звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що з 15 лютого 2011 року позивач перебував у трудових відносинах з КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» по 16 червня 2015 року. Наказом № 17-к від 23 січня 2014 року позивача було переведено на посаду начальника відділу постачання.

05 листопада 2014 року директором КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Голуб О. О. подано подання про скорочення чисельності та штату працівників з метою скорочення апарату управління, оптимізації основного виду діяльності і праці підприємства та його структуру.

Відповідно до листків непрацездатності позивач перебував на лікуванні в період з 13 жовтня по 01 листопада 2014 року, з 03 по 18 листопада 2014 року, з 19 листопада по 29 грудня 2014 року, 26 січня по 14 лютого 2015 року, з 26 лютого по 17 березня 2015 року, з 16 по 25 лютого 2015 року, з 18 травня по 16 червня 2015 року, з 18 травня по 16 червня 2015 року.

Згідно протоколу № 24 засідання зборів Первинної профспілкової організації КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» від 14 листопада 2014 року більшістю голосів профспілкового комітету погоджено проект наказу «Про скорочення чисельності та штату працівників» за поданням адміністрації від 05 листопада 2014 року № 1460, а також надано згоду на скорочення чисельності та штату працівників.

24 листопада 2014 року наказом № 214 «Про скорочення чисельності та штату працівників» внесено зміни до штатного розпису, а саме: розформовано структурні підрозділи, скорочено та виведено із штатного розпису посади згідно з Додатком № 1; утворено та введено до штатного розпису структурні підрозділи та посади згідно з Додатком № 2; робочій групі доручено визначити працівників, що підлягають скороченню з урахуванням переважного права на залишення на роботі; старшому інспектору відділу кадрів попередити працівників про звільнення та запропонувати наявні вакантні посади, підготувати наказ про скорочення, повідомити Державну службу зайнятості про вивільнення працівників у встановленому порядку. Згідно додатку № 1 розформовано зі скорочення посад структурний підрозділ «Відділ постачання»: начальника відділу постачання - 1 штатна одиниця, інженер 1 категорії відділу постачання - 2 штатні одиниці. Згідно додатку № 2, зокрема, утворено структурний підрозділ «Підрозділ загального забезпечення» у складі начальника підрозділу - 1 штатна одиниця, фахівця загального підрозділу - 1 штатна одиниця, двірника - 1 штатна одиниця, сторожа - 4 штатні одиниці, прибиральника службових приміщень - 3 штатні одиниці. Таким чином, посада начальника відділу постачання, яку обіймав позивач була скорочена 24 листопада 2014 року згідно наказу № 214 «Про скорочення чисельності та штату працівників».

Суди встановили, що протоколом засідання зборів робочої групи по проведенню організації структурних підрозділів та профспілкового комітету ППО КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» від 25 листопада 2014 року, в якому відображено обговорення питання переважного права на залишення позивача на роботі серед інших робітників, за результатами якого надано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників при скороченні чисельності і штату працівників згідно статті 42 КЗпП ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки вони є єдиними годувальниками в сім'ї та мають тривалий безперервний стаж роботи. З урахуванням переважного права залишення на роботі запропоновано ОСОБА_6 посаду начальника підрозділу загального забезпечення, ОСОБА_7 - посаду фахівця підрозділу загального забезпечення. Відповідно до наказу № 19-к від 10 лютого 2015 року ОСОБА_6 переведено на посаду начальника підрозділу загального забезпечення, ОСОБА_7 - на посаду фахівця підрозділу загального забезпечення.

У зв'язку із тривалою відсутністю позивача на роботі з причини його хвороби ОСОБА_4 був попереджений 17 березня 2015 року про звільнення з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, про що свідчить його підпис.

18 травня 2015 року наказом № 122-к директора КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» позивача звільнено з посади начальника відділу постачання у в'язку зі скороченням чисельності і штату працівників - пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП.

18 травня 2015 року наказом № 124-к директора КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» скасовано наказ № 122-к від 18 травня 2015 року у зв'язку з відсутністю ОСОБА_8 в цей день на роботі.

16 червня 2015 року наказом № 151-к директора КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування» позивача за згодою профспілкового комітету (протокол № 24 від 14 листопада 2014 року) звільнено з посади начальника відділу постачання у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, з яким позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Суди встановили, що на момент оголошення ОСОБА_4 наказу № 214 від 24 листопада 2014 року «Про скорочення чисельності і штату працівників» до моменту звільнення станом на 16 червня 2015 року було 10 вакантних посад: енергетик, машиніст компресорної установки 5-го розряду транспортно-механічної дільниці, енергетик 3-го розряду лісового кладовища, електрогазозварник 4-го розряду міського кладовища, каменотес 5-го розряду лісового кладовища, прибиральник території Байкового кладовища, прибиральник території міського кладовища, прибиральник території лісового кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду міського кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду лісового кладовища. Проте позивач відмовився від запропонованих посад та відмовився підтвердити свою відмову письмово, про що відповідач склав акт від 17 березня 2015 року.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови апеляційного суду) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у справі № 755/3494/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, треті особи: КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування», Голуб О. О. про визнання дій неправомірними при складанні акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року у справі № 761/7096/16-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунального-побутового обслуговування», Голуба О. О., ОСОБА_15 про визнання дій, попередження та наказу № 226 від 08 грудня 2014 року неправомірними, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося із дотриманням встановленого законом порядку, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки кабінет судді Дніпровського районного суду м. Києва розміщено в Дарницькому районі м. Києва, а не в Дніпровському колегія суддів відхиляє.

Відповідно до частини першої статті 411 ЦПК судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції. Згідно частини другої статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи. Тлумачення вказаних норм свідчить, що під недотриманням територіальної юрисдикції (підсудності) розуміється розгляд справи не повноважним судом, а не розміщення приміщення суду за межами відповідної адміністративної одиниці.

Посилання у касаційній скарзі, що апеляційний суд розглянув справу в спрощеному провадженні, а не в загальному колегія суддів відхиляє.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, що виникають з трудових відносин. Справа № 755/12970/15-ц є такою, що виникла із трудових відносин, і, як наслідок, її розгляд згідно імперативного припису пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України має відбуватися у порядку спрощеного позовного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель