Єдиний унікальний номер справи 373/1406/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

Свій позов мотивувала тим, що 16.02.2016 року була прийнята на посаду директора ТОВ «Агросвіт Фарм», а 30.03.2016 року - звільнена за власним бажання з вказаної посади. 30.03.2016 року наказом того ж товариства прийнята на посаду бухгалтера і 25.10.2017 року звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення позивачу була нарахована але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2016 року по жовтень 2017 рік. Судовим наказом від 10.04.2018 року заборгованість по заробітній платі присуджена до стягнення, але за заявою відповідача судовий наказ 07.05.2018 року був скасований тим же судом. У зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі на момент звернення до суду не виплачена, у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України товариство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі зазначеного просила стягнути невиплачену при звільненні заробітну плату, що становить 126 451,62 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 150 днів, що становить 34 500,00 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 року вищезазначений позов задоволений, вирішене питання судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на упередженість, незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення судом обставин, які мають значення для вирішення справи. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що судом проігноровано наявну в матеріалах справи розписку від 05.05.2017 року, написану власноручно позивачем про отримання коштів в сумі 150 000,00 грн. Така розписка свідчить про отримання позивачем всієї заробітної плати за час її невиплати. Крім того вимога позивача про стягнення грошових коштів за час затримки розрахунку при звільненні не обґрунтовано визначена та прорахована, враховуючі відсутність такого розрахунку позивача в матеріалах справи. Таким чином суд безпідставно дійшов до висновку, що станом на час розгляду справи відповідач мав заборгованість по заробітній платі перед відповідачем. За таких обставин вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону, є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам, підстави для його зміни чи скасування при апеляційному перегляді справи відсутні.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач працювала на посаді бухгалтера в товаристві з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм». 25 жовтня 2017 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджуються копією трудової книжки позивача та копією наказу №11-к від 25.10.2017 року. Дані обставини як визнавалися обома сторонами по справі, так і були підтверджені відповідними доказами по справі.

Позивач в своєму позові стверджувала про невиплату належної їй заробітної плати за лютий 2016 - жовтень 2017 року, сума до виплати становить 126 451,62 грн., що також підтверджується довідкою, виданою відповідачем у день звільнення позивача - 25.10.2017 року. Апелянт зазначав, що зазначену заборгованість 05.05.2017 року було виплачено пощивачу, при цьому посилався на власноруч написану останньою розписку, яка наявна в матеріалах справи, і яку з його точки зору безпідставно не оцінив і не взяв до уваги суд першої інстанції.

До зазначеного доводу апелянта колегія суддів ставиться критично, оскільки таке твердження не відповідає дійсним обставинам. Судом першої інстанції в повній мірі та належним чином була досліджена зазначена розписка від 05.05.2017 року, їй була дана належна оцінка, за результатами якої суд прийшов до висновку, що вона не є належним, допустимим та достовірним доказом сплати ТОВ «Агросвіт Фарм» на користь позивача нарахованої станом на 25.10.2017 року заробітної плати. Детальна аргументація мотивів, з яких суд прийшов до вказаного висновку, наведена в оскаржуваному рішенні, з такою аргументацією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. При цьому доводи апеляційної скарги з цього приводу не спростовують висновків суду та фактично зводяться до незгоди з ними, однак, без належного для цього обґрунтування, у зв`язку з чим така позиція апелянта не може бути прийнята апеляційним судом.

Зважає колегія суддів й на те, що відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції не спростував заявленої позивачем та підтвердженої відповідними доказами суми заборгованості із заробітної плати перед останньою, належних та допустимих доказів її погашення повністю чи частково не надав, свого розрахунку заборгованості не навів. За таких умов суд першої інстанції у повній відповідності до вимог процесуального закону прийняв надану позивачем довідку з цього приводу.

Приписами ч.1 ст.47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести розрахунок з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У разі несвоєчасної виплати заробітної плати наявні законні підстави для застосування ч.1 ст. 117 КЗпП України, в якій передбачений обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як встановлено в ході розгляду справи і не спростовано відповідачем, останній як роботодавець в порушення ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Обґрунтовуючи незаконність рішення суду, апелянт зазначав про відсутність належного розрахунку середньоденної заробітної плати позивача та відповідно взагалі розрахунку, який обґрунтовує суму 34 500,00 грн. В той же час, фактично доводи апеляційної скарги в цій частині є повторенням позиції, висловленої в ході розгляду справи, яка вже була належним чином оцінена судом, без наведення нових обставин чи доводів , які б спростовували таку оцінку суду. За таких умов колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо порядку та розрахунку середньої заробітної плати позивача. Виходячи з розміру середнього заробітку позивача та періоду затримки виплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України була встановлена вірно.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Фарм» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько