ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1031/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Кантицька О.І.

та сторін -представника ОСОБА_1 адвоката Іващука В.М.; апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14344/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року, ухвалених суддею Герчаківською О.Я., повний текст рішення складений 27 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави, та суми на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 1261,64 грн - 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави та 11942 грн заборгованості внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 червня 2018 року по справі № 607/16414/15-ц, яке набрало законної сили 10 липня 2018 року, було вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих 28 вересня 2014 року ОСОБА_2 коштів у розмірі 10000 грн. На виконання рішення 12 грудня 2018 року відповідач повернув позивачу безпідставно набуті кошти в сумі 10000 грн. З урахуванням встановлених судом у справі № 607/16414/15-ц обставин, ОСОБА_2 повинен був повернути безпідставно набуті кошти 28 вересня 2014 року, однак виконав свій обов`язок лише 12 грудня 2018 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: 900 грн. (3% річних від простроченої суми) та 4345 грн. (інфляційні витрати), а всього 5245 (п`ять тисяч двісті сорок пить) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року у стягнені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2019 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27.08.2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1261,64 грн (3% річних від простроченої суми заборгованості), 11942 гривень (сума, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів), судові витрати (судового збору у розмірі 768,40 гривень та очікуваних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень).

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов висновку, що до виниклих між сторонами правовідносин дійсно підлягають застосування припису ч.2 ст. 625 ЦК України, бо відповідачем ОСОБА_2 порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Це означає, що ОСОБА_2 , виконавши 12.12.2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2018 року у справі №607/16414/15, шляхом повернення безпідставно набутих ним коштів у розмірі 10000 грн., одночасно також мав повернути 1261,64 грн. (3% річних від простроченої суми заборгованості, у зв`язку із набуттям ним 10000 грн без достатньої правової підстави), а також 11942 грн. (суми на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям ним 10000 грн. без достатньої правової підстави), чого відповідач не зробив, чим порушив позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене перебіг позовної давності розпочався 12.12.2018 року.

Відтак вимоги до ОСОБА_2 у справі №607/14344/19 були заявлені в межах строку позовної давності, підлягають до задоволення у повному обсязі, а отже висновок суду першої інстанції про те, що початок строку позовної давності слід нібито обраховувати з 11.12.2015 року є абсолютно необґрунтованим і таким, що не ґрунтується на відповідних нормах ЦК України.

Також, абсолютно необґрунтованою є відмова суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 витрати на професійну допомогу в розмірі 5000 гривень, з тих підстав, що позивачем нібито не надано документів, які б підтверджували їх оплату.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає тільки детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Отже, оскільки у матеріалах справи наявні докази отримання ним професійної правничої допомоги, на загальну суму 5000 грн. (розрахунок судових витрат; копія договору про надання правничої допомоги від 10.06.2019 року разом з додатком № 1 до вказаного договору; копії актів прийому-передачі наданої (правничої) допомоги до договору про надання правничої допомоги від 10.06.2019 (№ 1 від 12.06.2019р.; № 2 від 20.08.2019р.), тому вимоги про стягнення з ОСОБА_4 судових витрат за отриману правничу допомогу підлягають до задоволення в повному обсязі.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2019 року по справі №607/14344/19 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що ухвалюючи рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2019 року суд не взяв до уваги ті обставини, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та витрат унаслідок інфляційних процесів в сумі 6366,11 грн. за період з 28.09.2014 по 31.03.2018 вже вирішено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2018 року, яке набрало законної сили (справа № 607/16414/15-ц) і в цій частині позову відмовлено. На момент передачі 10000 грн він правомірно отримав кошти на відшкодування шкоди від особи, яка її завдала ОСОБА_1 і який жодних претензій про повернення цих коштів не заявляв.

Відзивів на апеляційні скарги не поступило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Іващук В.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів викладених в ній, а щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив.

ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав з мотивів викладених в ній, а щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи строк позовної давності три роки, стягнув із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 900 грн (3% річних від простроченої суми) та 4345 грн (інфляційні втрати) за період з 11 грудня 2015 по 11 грудня 2018 року. В решті позовних вимог відмовив.

Однак з таким висновком суду колегія не погоджується, оскільки він суперечить дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 04.09.2014 року ОСОБА_1 , керуючи автобусом марки ЗА1VAN , д.н.з. НОМЕР_1 та перебуваючи у трудових відносинах із ВАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127», допустив наїзд на автомобіль Mitsubishi Paqero Sport, д.н.з. НОМЕР_2 , яким ОСОБА_2 володів та користувався, відповідно до умов договору фінансового лізингу № ТЕ00А-66593143 від 15.04.2013 року, укладеного із ПАТ КБ "Приватбанк".

Вартість пошкодженого автомобіля ОСОБА_2 становила 108113, 60 грн.

ОСОБА_1 визнано винним по ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно розписки від 28.04.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10000 грн за відшкодування пошкодженого його автомобіля під час ДТП, що сторонами не заперечується.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із позовної заяви та підтримано представником апелянта в апеляційній інстанції, що ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом за ст. ст. 536, 625 ЦК України про стягнення із ОСОБА_2 1261,64 грн - 3% річних від простроченої суми заборгованості та 11942 грн - інфляційних за користування безпідставно набутими коштами в сумі 10000 грн за період з 28.09.2014 по 11.12.2018 роки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2018 року (справа № 607/16414/15-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави - задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих коштів в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. та 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд. Щодо стягнення із ОСОБА_2 5487,53 грн процентів та 8719, 60 грн інфляційних втрат за користування 10000 грн за період з 28.09.2014 року по 31.03.2018 року (позов заявлено ОСОБА_1 по ст. 536, 625 ч.2 ЦК України) відмовлено, оскільки відповідач, отримуючи кошти від позивача, вважав їх відшкодуванням ОСОБА_1 заподіяних йому збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, про що особисто вказав у розписці від 28.04.2014 року, і спрямував їх відразу на ремонт пошкодженого йому автомобіля та не зберігав їх у себе, як джерело безпідставного збагачення.(а.с.83-85).

Із змісту рішення вбачається висновок суду про те, що сума коштів, яку відповідач отримав від позивача у розмірі 10 000 грн., не є коштами, які входять у загальну суму збитку, завданого ОСОБА_2 дорожньо-транспортною пригодою.

На підставі вказаного рішення суду Тернопільським міськрайонним судом 08 червня 2018 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суми безпідставно набутих коштів в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. та 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.2018 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 23.10.2018 року, стягнуто із ПАТ "Тернопільське автотранспортне підприємство 16127" в користь ОСОБА_2 10000 грн невідшкодованих матеріальних збитків в результаті ДТП, так як ОСОБА_1 добровільно відшкодував ОСОБА_2 10000 грн на ремонт автомобіля (а.с.89-92).

На виконання даних рішень 12 грудня 2018 року між ПАТ "Тернопільське автотранспортне підприємство 16127", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про відшкодування шкоди, внаслідок якого з метою виконання рішення суду у справі № 607/16414/15ц ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв 10487 грн. ОСОБА_1 передав, а "ПАТ"Тернопільське автотранспортне підприємство 16127" прийняло 10640 грн на відшкодування підприємством матеріальної шкоди та судового збору згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.2018 року у справі № 607/63/18. З метою виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.2018 року у справі № 607/63/18 ПАТ "Тернопільське автотранспортне підприємство 16127" передало, а ОСОБА_2 прийняв 10640 грн.(п.2.1- 2.3, а.с.93).

Сторонами не заперечується те, що на виконання вказаного судового рішення ОСОБА_2 12 грудня 2018 року повернув ОСОБА_1 10000 грн.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2018 року набрало законної сили, а тому обставини встановленні у цивільній справі №607/16414/15ц не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, так як в ній беруть участь ті самі сторони. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2018 року має преюдиційне значення для вирішення спору у цій цивільній справі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України - підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправомірно прийшов до висновку про стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат за період з 11 грудня 2015 року по 11 грудня 2018 року, застосувавши при цьому строк позовної давності, оскільки заявленні позовні вимоги позивача по ст. 536, 625 ЦК України були предметом дослідження у судовому рішенні від 08.06.2018 року, встановлено, що отримуючи кошти в розмірі 10000 грн ОСОБА_2 вважав їх відшкодуванням ОСОБА_1 за заподіяння його автомобілю збитків внаслідок ДТП, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат за користування ОСОБА_2 10000 грн, витрачених останнім на ремонт пошкодженого автомобіля за період з 28.09.2014 року по 11.12.2018 року є безпідставним.

В зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Що ж стосується рішення суду в частині відмови стягнення коштів за надання позивачу правничої допомоги та додаткового рішення, то колегія суддів погоджується з даними висновками, виходячи з наступного.

В силу ч. ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору ( ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 ні до позовної заяви, ні до заяви про ухвалення додаткового рішення по справі, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, ні до апеляційної скарги не подано документи (квитанція) про оплату ним послуг адвоката на суму 5000 грн., що і не заперечується його представником. Колегія суддів вважає висновок суду правильним, так як позивачем не виконано вимоги всіх пунктів ст. 137 ЦПК України у сукупності, ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", додавши до матеріалів справи тільки розрахунок судових витрат та додаток №1 до договору про надання правничої допомоги. Зазначене положення кореспондується з європейськими стандартами, зокрема, п.14 Рекомендацій Комітету Кабінету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81) 7, в якому зазначено, що за винятком особливих обставин сторона, що виграла справу повинна в принципі отримати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорар адвоката, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Рішення суду першої інстанції скасовано колегією суддів і ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог позив

Як вбачається із квитанції від 20 вересня 2019 року ОСОБА_2 сплатив 1921 грн за подачу апеляційної скарги (а.с. 57).

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України слід стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1921 грн сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави, та суми на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави - відмовити.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , прож АДРЕСА_2 ) 1921 грн сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак