ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Харків

справа № 640/9190/18

провадження № 22-ц/818/1972/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Кучер Ю.Ю.

учасники справи:

заявник - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Щедріної В.Р.

боржник - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Щедріної В.Р. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 25 травня 2018 року (головуючий суддя першої інстанції Чередник В.Є.), -

в с т а н о в и в :

23 травня 2018 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Щедріної В.Р. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 25 травня 2018 року подання задоволено. Тимчасово заборонено ОСОБА_2 виїзд за кордон України, до виконання зобов'язань, покладених на неї рішеннями суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, як така що підлягає скасуванню.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що невиконання боржником самостійно зобов'язань не свідчить про ухилення від виконання покладених на нього рішенням суду обов'язків.

Зазначає про те, що будь-яких доказів державним виконавцем щодо вчинення дії боржником на невиконання рішення суду не надано.

Звертає увагу суду на те, що у неї у власності є земельна ділянка на яку накладено арешт та заборону відчуження та знаходиться у повному розпорядженні Державної виконавчої служби.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає, що державним виконавцем не доведено факту ухилення її від виконання зобов'язань, лише встановлено факт невиконання зобов'язань, що не є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

До апеляційного суду надійшов від заявника відзив на апеляційну скаргу зі змісту якого вбачається, що державний виконавець просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_2 не виконує рішення суду.

Також на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від державного виконавця, але воно не було розглянуте, оскільки надійшло до суду після розгляду справи по суті.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник умисно ухиляється від виконання зобов'язань покладених на неї судовим рішенням.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно облікової картки на зведене виконавче провадження № 18401552 про стягнення з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь юридичних осіб 5435034,07 грн. існують виконавчі документи

Державним виконавцем Конюховою В.А. 02.04.2010 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, на виконання виконавчого листа №2-3187/09/11, виданого 18.03.2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 2694575,15 грн. та накладено арешт на все майно боржника (а.с.7).

Як вбачається з копії постанови від 09.04.2015 р. державним виконавцем Панюковою О.О. відкрито виконавче провадження, на виконання виконавчого листа №2-1512/09/06, виданого 07.12.2012 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк» суми сплаченого судового збору, по 850 грн. з кожного (а.с.14) та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, на виконання виконавчого листа №2-1512/09/06, виданого 07.12.2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк» суми заборгованості за кредитним договором у сумі 184122,32 грн. (а.с.16), а також винесено постанову про стягнення солідарно на користь ПАТ «Мегабанк» суми штрафу згідно до п.4.3 Іпотечного договору за ненадання відповідних документів у сумі 25360,00 грн. (а.с.19).

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.02.2018, ОСОБА_2 протягом 2014-2017 років перетинала державний кордон України (а.с.32).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Пунктом 5 частиною першою статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначалися Законом України «Про виконавче провадження».

Зі змісту п.19 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов'язків за рішенням суду, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Отже, виходячи з зазначеного наявність у боржника невиконаних зобов'язань за рішенням суду сама по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку того, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, висновки суду не спростовуються матеріалами справи, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обмеження права виїзду особи за межі України, якщо ухилення від виконання зобов'язання не знайшло підтверджень.

Ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв'язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а у задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Щедріної В.Р. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 25 травня 2018 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Щедріної В.Р. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 22 березня 2019 року