Єдиний унікальний номер 227/2863/18 Номер провадження 22-ц/804/751/19
Єдиний унікальний номер 227/2863/18 Головуючий у 1 інстанції Мацишин Л.С. Номер провадження 22-ц/804/751/19 Суддя-доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 227/2863/18 за позовом ОСОБА_2 до Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області, виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області про визнання незаконними дій, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_4,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року, ухвалене в приміщенні суду у місті Добропілля Донецької області о 10-22 годині, повний текст рішення складено 17 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

У липня 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що 3 жовтня 2016 року була прийнята на роботу до сільського будинку культури села Золотий Колодяць на посаду культорганізатора. 19 червня 2018 року її було звільнено відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним. З урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати п.3 Рішення виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року за № 22 незаконним, визнати Розпорядження сільського голови с. Золотий Колодязь від 19 червня 2018 року (з уточненням дати винесення розпорядження) за № 01-05/35 про звільнення з роботи незаконним; поновити її на роботі на займаній посаді; стягнути з виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради на її користь середній заробіток за дні вимушеного прогулу (з наступного дня за днем звільнення - з 20 червня 2018 року по день винесення рішення по справі).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Золотоколодязької сільської ради Добропільського району, виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

21 грудня 2018 року ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_4, подала до Добропільського міськрайонного суду заяву про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2018 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.

На вищевказані судові рішення позивачем, від імені якої діє ОСОБА_4 було подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі в частині оскарження рішення суду позивач просила рішення скасувати та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; з порушенням норм процесуального права та незастосуванням/неправильним застосуванням норм матеріального права. Позивач вважає, що прогул не здійснювала, а звільнена з особистих мотивів сільського голови ОСОБА_6 без законних підстав та з порушенням процедури звільнення. В порушення ч. 3 ст. 32 КЗпП України виконком прийняв п. 3 рішення № 22 від 21 березня 2018 року, тобто запровадив зміни істотних умов праці без попередніх змін в організації виробництва і праці; зазначений пункт рішення виконкому змінює рішення сесії сільської ради від 16 березня 2017 року №YII/19-8, яким затверджено існуючий графік роботи культорганізатора, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у відповідача відсутні Правила внутрішнього трудового розпорядку. Вважає, що п. 3 Рішення виконкому від 21 березня 2018 року за № 22 не відповідає законодавству України, прийнятий органом, який не мав на те повноважень. Позивач була ознайомлена з Повідомленнями про зміну істотних умов праці під підпис, але про згоду (або незгоду) на продовження працювати в змінених умовах праці в Повідомленні не йдеться. Свою незгоду працювати за новим графіком позивач публічно висловлювала та продовжувала роботу за старим графіком. Акт про відсутність ОСОБА_2 на роботі в суботу 16 червня 2018 року з 14-00 по 19-00 вважає незаконним, оскільки він складений посадовими особами, які на момент його складання не мали на те повноважень, старий графік роботи не було скасовано, сільський голова не видала розпорядчого документу про введення нового графіку роботи. Відповідач порушив процедуру звільнення з роботи депутата місцевої ради ОСОБА_2, оскільки вона не повинна бути звільнена з ініціативи сільського голови без попереднього погодження її звільнення сесією сільської ради. В розпорядчий частині розпорядження про звільнення від 19 червня 2018 року № 01-05/35 не вказана стаття КЗпП України, на підставі якої була звільнена позивач, з розпорядженням вона не ознайомлена під підпис. Справа розглядалась судом 5 місяців. Відмова від виконання роботи при зміні істотних умов праці не може бути підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, а тим більш для звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідачів Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області та виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 03 жовтня 2016 року працювала на посаді культорганізатора сБК «Золотий колодязь» Золотоколодязької сільської ради, 19 червня 2018 року розпорядженням сільського голови була звільнена через прогул, рішенням виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року №22 затверджено графік роботи культорганізатора сБК ОСОБА_2: вівторок-субота з 10.00 до 19.00 год, перерва 13.00 до 14.00 год. вихідний: неділя-понеділок, розпорядженням сільського голови від 26 березня 2018 року №01-04/21 доручено секретарю сільської ради Голубенко Г.О. повідомити культорганізатора сБК с.Золотий Колодязь ОСОБА_2 про зміну істотних умов праці, 02 квітня 2018 року ОСОБА_2 про таку зміну повідомлена, 14 червня 2018 року, з 17 год. 45 хв. до 18 год. 45 хв., 15 червня 2018 року з 17 год. 25 хв. до 19 год. 00 хв. та 16 червня 2018 року з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. ОСОБА_2 відсутня на робочому місці, у Добропільському районі відсутня профспілкова організація працівників закладів культури, загальна сума доходу за період січень-червень 2018 року, без урахування аліментів, становить 26421 грн. 14 коп., за травень - червень нараховано по 4581,16 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий комітет Золотоколодязьської сільської ради, змінюючи графік роботи культорганізатора сБК ОСОБА_2, діяв в межах свої повноважень, тому його рішення є законним, в організації виробництва і праці дійсно відбулися зміни, недотримання позивачем режиму роботу є порушенням трудової дисципліни, за яке обґрунтовано застосовано дисциплінарне стягення у вигляді звільнення.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Обгрунтовуючи наявність підстав для поновлення на роботі, позивач посилалась на те, що їй незаконно було змінено графік роботи, з чим вона не погодилась, тому працювала за старим графіком та не допускала прогул.

В заяві про уточнення позовних вимог просила визнати пункт 3 Рішення виконавчого комітету Золоколодязької сільської ради від 21 березня 2018 року за №22 незаконним (т.1 арк.спр.223-225).

Дійсно, рішенням Виконавчого комітету Золоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року №22 затверджено графік роботи культорганізатора сБК ОСОБА_2: вівторок-субота з 10-00 години до 19-00 години, перерва з 130-00 до 14-00, вихідний неділя-понеділок (т.1 арк.спр.18).

Даному рішенню передували звернення мешканців села з приводу зміни графіка роботи будинку культури (т.1 арк.спр.88).

На підставі ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

За змістом ст..30 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: встановлення зручного для населення режиму роботи підприємств комунального господарства, торгівлі та громадського харчування, побутового обслуговування, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до ст..32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління закладами освіти, охорони здоров'я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач при зміні графіку роботи позивача вийшов за межі своїх повноважень не ґрунтуються на законі.

Так само є безпідставним посилання на те, що оскаржуваний пункт рішення виконкому суперечить рішенню Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 по справі №1-9/2009, оскільки Конституційний Суд в даній справі вирішив, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання пункту третього рішення виконкому недійсним.

Відповідно до ч.3, 4 ст.32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

На підставі Розпорядження сільського голови №01-04/21 від 26 березня 2018 року (т.1 арк.спр.27) 02 квітня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про зміну істотних умов праці з 01 червня 2018 року, про що свідчить її особистий підпис (т.1 арк..спр.28).

Крім того в повідомленні зазначено, що колишні умови праці не можуть бути збережені, у разі незгоди на продовження роботи в нових умовах трудовий договір буде припинено відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не роз'яснили наслідки згоди (або незгоди) працювати за новим графіком, не відповідають обставинам справи.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що вона публічно висловлювала свою незгоду працювати за новим графіком роботи, недоведене.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи позивач не надала суду доказів про те, що вона відмовилась працювати за новим графіком.

Окрім того, наслідком незгоди працювати в змінених умовах є звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, можливість продовження працювати за старими умовами праці у разі незгоди працівника на їх зміну, діючим Кодексом законів про працю України не передбачено.

На підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

На підставі п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням сільського голови №01-05/35 від 19 серпня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади культорганізатора Золотоколодязького будинку культури ради з 19 червня 2018 року через прогул відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, в якості підстави зазначено акт про відсутність працівника на робочому місці від 16 червня 2018 року (т.1 арк.спр.13).

16 червня 2018 року сільський голова ОСОБА_6, директор сБК Борисюк В.О., головний бухгалтер сільської ради О.О.Гріх, секретар сільської ради Г.О.Голубенко та депутат сільської ради ОСОБА_10 склали акт про те, що 16 червня 2018 року з 14-00 до 19-00 культорганізатор сільського будинку культури ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці (т.1 арк.спр.61). Також про вчинення позивачем прогулу зазначено в Табелі обліку робочого часу за червень 2018 року (т.1 арк.спр.89).

Крім того, порушення графіку роботи позивачем зафіксовано в доповідній записці директора сільського клубу (т.1 арк.спр.62).

Доводи апеляційної скарги про те, що акт про відсутність на робочому місці є незаконним не можуть бути підставою для скасування рішення.

Під час розгляду справи позивач визнавала факт відсутності на робочому місці 16 червня 2018 року, але вважала причину своєї відсутності поважною, оскільки це був її вихідний день, так як вона продовжувала працювати за старим графіком роботи (т.1 арк..спр.63).

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доводи апеляційної скарги про те, що сільський голова не видала розпорядчого документу про введення нового графіку роботи спростовуються змістом Розпорядження сільського голови №01-04/21 від 26 березня 2018 року (т.1 арк.спр.27), в якому зазначено про те, що з 01 червня 2018 року змінюється графік роботи.

Доводи апеляційної скарги про порушення процедури звільнення ОСОБА_2 як депутата сільської ради необґрунтовані.

На підставі ч.3 ст.33 Закону України від 11 липня 2002 року № 93-IV "Про статус депутатів місцевих рад" депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду.

Діючим законодавством не передбачено наслідків не вчинення дій щодо повідомлення місцевої ради, тому дана обставина не може бути безумовною підставою для поновлення на роботі.

Крім того, процедура звільнення позивача була проведена за участі безпосередньо сільського голови, який згідно із ч.3 ст. 12 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях, тобто фактично сільська рада була повідомлена про звільнення позивача.

Також відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 28 Закону України "Про статус депутатів місцевих Рад народних депутатів" (справа про охорону трудових прав депутатів місцевих рад) від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої та другої статті 28 Закону України "Про статус депутатів місцевих Рад народних депутатів", за якими: "депутат місцевої Ради народних депутатів не може бути з ініціативи адміністрації (власника) підприємства, установи, організації, навчального закладу звільнений з роботи чи від займаної посади, виключений з колгоспу, кооперативу або навчального закладу (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації), а також переведений в порядку дисциплінарного стягнення на нижчеоплачувану роботу (посаду) без попереднього погодження з відповідною Радою народних депутатів, а в період між пленарними засіданнями Ради - з головою Ради за попередніми висновками комісії мандатної, з питань депутатської діяльності та етики".

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст..374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 21 березня 2019 року

Головуючий