Ухвала

11 березня 2019 року

місто Київ

справа № 761/41801/17

провадження № 61-2984ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, про визнання договорів припиненими,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 05-08-И/39 від 10 липня 2008 року, договору іпотеки серії ВКМ № 955369 від 09 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., та зареєстрованим в реєстрі за № 3202 та договору поруки № 05-08-П/39 від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 припиненими.

В обґрунтування позову зазначили, що 10 липня 2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 05-08-И/39, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 59 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,5% річних та з кінцевим терміном повернення до 09 липня 2028 року. Додатковою угодою від 09 лютого 2009 року до кредитного договору були внесені зміни в частині строку дії кредитного договору, а саме визначено строк виконання зобов'язань до 09 липня 2038 року. Розмір відсотків за користування кредитом не змінювався. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 09 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., за умовами якого ОСОБА_1 передано ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» в іпотеку житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності. Додатковою угодою від 09 лютого 2009 року до іпотечного договору були внесені зміни в частині строку дії кредитного договору, а саме визначено строк виконання зобов'язань до 09 липня 2038 року. Інші умови іпотечного договору залишилися без змін. Позивачі зазначають, що більше року з моменту виконання останнього платежу за кредитним договором ПАТ «БанкФінанси та Кредит» не звертався до ОСОБА_1 з письмовими пропозиціями, щодо зміни умов договору та в односторонньому порядку їх змінив. Договір Іпотеки має похідний характер. Відповідачем в односторонньому порядку змінено умови основного зобов'язання, а отже порушено умови кредитного договору, який є основним зобов'язанням. Додатково до кредитного договору було укладено між ОСОБА_2 договір поруки № 05-08-П/39 від 10 липня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання відповідати перед відповідачем у повному обсязі за своєчасне повне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 05-08-И/39 від 10 липня 2008 року. Таким чином, додатковою угодою від 09 лютого 2009 року до кредитного договору та іпотечного договору були внесені зміни в частині строку дії кредитного договору, а саме визначено строк виконання зобов'язань 09 липня 2038 року, а відсотки за користування кредитом залишились в попередньому розмірі, що як наслідок збільшує зобов'язання ОСОБА_2 за договором поруки як у часі, так і в розмірі сплати за відсотками. Позивачі зазначають, що відповідачем також без письмового повідомлення поручителя та без письмових пропозицій щодо суттєвої зміни умов кредитного договору та договору поруки, без погодження подальших взаємовідносин задля досудового порядку вирішення питання про виконання кредитних зобов'язань, передано на реалізацію предмет іпотеки.

Посилаючись на зазначені обставини, просили позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 таОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв'язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору в цій справі є визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки припиненими.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не містяться посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та з'ясовано, що зазначені обставини відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, про визнання договорів припиненими відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик