Справа № 462/5904/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Постигач О.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

Позивач 13 вересня 2019 року звернулася в суд із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 239659,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2015 року по 21.08.2019 року та судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працювала у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді апаратника хімводоочищення четвертого розряду. Відповідно до наказу № 311-к від 31.08.2007 р., позивачка з 01.09.2007 р. була переведена у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех. 25.06.2015 року на підставі наказу № 413-к ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників. Починаючи з січня 2010 р. по червень 2015 р. відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру її заробітної плати. В зв`язку з цим вона була змушена звернутися до Залізничного районного суду м. Львова для стягнення заробітної плати. 31 травня 2019 року Залізничним районним судом м. Львова було прийняте рішення у цивільній справі № 462/692/19 про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 основну заробітну плату у розмірі 34 036 гривень, доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2 723 гривні, а всього стягнути 36 759 гривень. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 02 липня 2019 року. Оскільки відповідач у день звільнення позивача (25 червня 2015 р.) не здійснив всіх розрахунків, а виплатив основну частину заробітної плати та доплат за шкідливі умови праці лише 22 серпня 2019 року на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року у справі №462/692/19, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року по 21 серпня 2019 року. Відповідно до розрахунку позивача середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після її звільнення складає 239659,02 грн. = 230,22 (середньоденна заробітна плата) X 1041 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку). За наведеного, просить позов задовольнити, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами, зазначивши, що згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова № 462/692/19 від 31 травня 2019 року в ході судового розгляду справи розмір позовних вимог позивачем було зменшено, у зв`язку з поданням ЛМКП «Львівтеплоенерго» свого контррозрахунку позовних вимог та вирішено на користь позивача стягнути 34 036 грн. невиплаченої основної заробітної плати та 2 723 грн. доплати за шкідливі умови праці за період з січня 2010 року по червень 2015 року. Дана сума виплачена ЛМКП «Львівтеплоенерго» позивачу. На думку ЛМКП «Львівтеплоенерго», те, що позивач зменшила позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, свідчить про те, що в іншому випадку позов міг бути задоволений частково. Дана обставина, а також істотність суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не зверталася до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати ( з 2015 року), на думку ЛМКП «Львівтеплоенерго», є підставою для застосування принципів співмірності та справедливості судового рішення. Стягнення ж 239659,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим та необгрунтованим. При цьому, зазначає що згідно із відомостями, що містяться в розрахункових листах, за період з січня 2010 року по червень 2015 року заробітна плата позивача становила 210643,68 грн. Згідно рішення суду було виплачено різницю по мінімальній заробітній платі, яка становить 17,45% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, тобто не виплачено 36759 грн. При цьому, зазначає, що слід стягнути рівно той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплати від середнього заробітку за спірний період, тобто 17,45 % від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, котрий просить стягнути позивач, що складає 41820,49 грн. Зазначає, що дана позиція повністю узгоджується із позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16, а тому просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1

25 жовтня 2019 року представник позивача Мандюк ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що позиція викладена відповідачем у відзиві є хибною. Так, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16 було встановлено, що застосування принципу співмірності можливе лише у випадку часткового задоволення позову щодо стягнення заробітної плати. Саме такий підхід до тлумачення ст.116 та ст. 117 КЗпП України відображено і в інших Постановах Верховного Суду України. Беручи до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року зазначені вимоги позивача були задоволені в повному обсязі, то і підстав для часткового задоволенню даного позову немає.

Керуючись п. 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд не вбачає необхідності проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, так як характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

РішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 31.05.2019 р. встановлено, що ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з відповідачем, окрім того відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р., позивач з 01.09.2007 р. переведена у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех та 25 червня 2015 року вона була звільненою у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно наказу № 646-к, що підтверджується копією трудової книжки. Внутрішніми наказами по підприємству, зокрема: №186 від 21.07.2010 р., №150 від 23.04.2012 р.; №170 від 29.04.2013 р.; №176 від 30.04.2014 р.; №264 від 27.06.2014 р. відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати. Однак, визначена відповідачем заробітна плата не відповідала Закону України «Про державний бюджет України». Починаючи з січня 2010 року по червень 2015 року відповідач не в повному розмірі виплачував їй основну заробітну плату внаслідок чого утворилась заборгованості, що складає 34036 грн. 00 коп. Даним рішенням стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 основну заробітну плату у розмірі 34036 (тридцять чотири тисячі тридцять шість) гривень, доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2723 (дві тисячі сімсот двадцять три) гривні, а всього стягнуто 36759 (тридцять шість тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень, без врахування податків та обов`язкових платежів та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2800 грн. /а.с. 14-16/.

Частинами 1, 7 ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2019 р. доведено вину відповідача у невиплаті належних позивачу при звільненні сум.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що 22 серпня 2019 року на підставі рішенняЗалізничного районного суду м. Львова від 31.05.2019 р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» виплатило ОСОБА_1 основну заробітну плату та доплату за шкідливі умови праці, що підтверджується довідкою АТ «Акцент Банк» /а.с. 11/.

Враховуючи вищенаведене, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2015 року по 21.08.2019 р.

Суд приймає до уваги розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказаний позивачем у позовній заяві, оскільки з таким відповідач ознайомлений і такий ним не оспорювався.

З наданого позивачем розрахунку, який не спростований відповідачем, вбачається, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням становила 5525,32 грн. (3140,93 грн. за квітень 2015 року та 2384,39 грн за травень 2015 року).

В квітні 2015 року за фактично відпрацьовані робочі дні (години) було виплачено 3140,93 грн (195 - доплата за шкідливі умови праці) + (2437,48 - основна заробітна плата) + (346,18 - доплата за нічні) + (162,27 - робота у святкові дні).

В травні 2015 року за фактично відпрацьовані робочі дні (години) було виплачено 2384,39 грн (1170,94 - основна заробітна плата) + (93,68 - доплата за шкідливі умови праці) + (269,52 - доплата за нічні) + (50,00 - надбавка за високі досягнення) + (673,79 - робота у святкові дні) + (126,46 - індексація зарплати).

Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано в квітні 2015 року - 17 днів, в травні 2015 року - 7 днів, а всього 24 дні за період квітень-травень 2015 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 230,22 грн. (5525,32 грн. : 24).

Відтак, середній заробіток обчислюється шляхом множення 230,22 грн. (середньоденна заробітна плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 25.06.2015 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 26.06.2015 по 21.08.2019 року.

Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів з 26.06.2015 року по 31.12.2015 року становить: у червні - 2, у липні - 23, у серпні 20, у вересні - 22, у жовтні - 22, у листопаді - 21, у грудні - 23, а разом - 133 робочих дні.

Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів в 2016 році становить 251.

Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 1 1535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в 2017 році становить 249.

На 2018 рік Мінсоцполітики не розраховувало норм тривалості робочого часу, тому цей розрахунок здійснено позивачем на основі роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік викладених у «Віснику. Офіційно про податки» від 6 жовтня 2017, №37 (941). Отже, відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу в годинах за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю, кількість робочих днів за 2018 рік становить 250 робочих дні.

Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. №78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів з 01.01.2019 року по 21.08.2019 року становить: у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 20, у квітні - 21, у травні - 21, у червні - 18, у липні - 23, у серпні - 14, а разом - 158 робочих дні.

Разом кількість робочих днів, за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 26.06.2015 р. по 21.08.2019 р. становить 1041 (133 робочих дні - за період з 26.06.2015 року по 31.12.2015 р., 251 робочий день в 2016 році, 249 робочих дні в 2017 році, 250 робочих дні в 2018 році та 158 робочих дні за період з 01.01.2019 року по 21.08.2019 р.).

Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 239659,02 грн. = 230,22 (середньоденна заробітна плата) X 1041 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку).

Разом з тим, як вбачається із Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає, що справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем і в день звільнення йому не були виплачені належні від підприємства суми, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 239659,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 21 серпня 2019 року, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Доводи відповідача про застосування принципу співмірності та зменшення відповідно розміру середнього заробітку, який має бути виплачений у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України судом відхилені з наступних мотивів.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Крім цього, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2019 року у справі 462/692/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відтак, суд вважає, що немає підстав для застосування принципу співмірності.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ордера серії ВС №1005376 на надання правничої (правової) допомоги від 03.09.2019 р., акту виконаних робіт з надання правничої (правової) допомоги Кузик К.Г. у справі 462/5904/19 за період з 03.09.2019 р. по 15.10.2019 р. від 15.10.2019 р., квитанції до прибуткового касового ордера №7 про сплату коштів від 15.10.2019 р., долучених до матеріалів справи, позивач уклала з адвокатом Мандюк О.О. договір про надання правничої (правової) допомоги та здійснила оплату у розмірі 3000 грн.

Керуючись ст.141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2396,60 грн. судового збору та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст. 38, 116, 117 КЗпП України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненн - задовольнити.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 239659,02 грн. /двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот п`ятдесять дев`ять/ грн. 02 коп. середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 25 червня 2015 року по 21 серпня 2019 рік без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2396,60 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Д.Апостола, 1.

Суддя /підпис/ Постигач О.Б.

З оригіналом згідно

Суддя Постигач О.Б.