ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2328/19 Справа № 175/1895/18 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року по справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке незареєстровано в установленому законом порядку,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області (далі - ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області) звернувся до суду з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке незареєстровано в установленому законом порядку, однак належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною A.B. за реєстровим №1585.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року подання задоволене.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, «Будинок побуту 1-А», цегла, загальною площею 623,3 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1830 кв.м, що виступає предметом іпотеки за договором іпотеки №0/1, 18 вересня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського MHO Бондар І.М., переданого в забезпечення кредитного договору споживчого кредиту №0 ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1, що належить останньому на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі посвідченого 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною A.B. за реєстровим №1585, незареєстрованого за останнім згідно чинного законодавства (в Державному реєстрі прав власності, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) та зареєстрованому в реєстрі прав власності за державою в особі Міністерства аграрної політики України, в господарському віданні державного підприємства Навчально-дослідного господарства «Самарський».

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року та в задоволенні подання відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно задовольнив подання, а об'єкт нерухомості йому не належить, а належить саме державі в особі Міністерства аграрної політики України.

11 березня 2019 року від ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони, зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просять залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягаючи на тому, що нерухоме майно належить саме боржнику ОСОБА_1

13 березня 2019 року від АТ "УкрСиббанк" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони, зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просять залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що нерухоме майно належить саме боржнику ОСОБА_1 та передавалося ним в іпотеку банку, наголошували на тому, що рішення суду про стягнення заборгованості на їх користь не виконане.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи подання ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області суд першої інстанції виходив з того, що воно є обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до цієї норми, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. У разі відсутності технічної документації на майно, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення такої документації здійснюється за зверненням виконавця в установленому законодавством порядку за рахунок додаткового авансування стягувача. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня одержання відповідного повідомлення виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою технічної документації на майно, виконавчий документ повертається стягувачу, за умови що відсутнє інше майно у боржника, на яке можливо звернути стягнення (ст.50 Закону України "Про виконавче провадження").

Дана норма закону кореспондується із пунктом 10 статті 440 ЦПК України, яка передбачає, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно частини 1 статті 53 Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськавід 01 жовтня 2014 року задоволені позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» (наразі АТ «Укрсиббанк» у зв'язку з внесенням 24 листопада 2018 року змін до установчих документів) та стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 (нині 1) від 18 вересня 2008 року станом на 11 вересня 2013 року в загальному розмірі 316.091 долар США 62 центи.

На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист.

Також вбачається, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, за яким було стягнуто заборгованість на підставі рішення суду, між ОСОБА_1 та AT «УкрСиббанк» 18 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки №0/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №13966, відповідно до умов якого в іпотеку AT «УкрСиббанк» було передано нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2007 року.

Відповідно до п.1.1. договору іпотеки предметом іпотеки за цим договором виступає домоволодіння, що знаходиться в Дніпропетровській області Дніпровському (колишній Дніпропетровський) районі АДРЕСА_1, та є власністю іпотекодавця (ОСОБА_1) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козиною A.B. за реєстровим №1585. Предмет іпотеки складається з: 1-А будинок побуту. Загальна площа 623,3 кв.м, площа земельної ділянки 1830 кв.м.

Виконавчий лист було звернуто до виконання та 03 січня 2017 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області здійснювались численні дії, направлені на належне виконання судового рішення (а.с.125-144).

Боржник ніяких заходів щодо усунення порушень за кредитним договором не здійснив, заборгованість не погасив, а ні у самостійному, а ні у примусовому порядку.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за об'єктом: нежитлова будівля, «Будинок побуту 1-А», цегла, загальною площею 623,3 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1830 кв.м, зареєстрована за державою в особі Міністерства аграрної політики України, в господарському віданні державного підприємства Навчально-дослідного господарства «Самарський».

Таким чином виконавець дійсно немає змоги звернути стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності саме за боржником.

З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно - нежитлова будівлю, «Будинок побуту 1-А», цегла, загальною площею 623,3 кв.м, що знаходиться в с.Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області вул.Колгоспна,2 в (два «в») на земельній ділянці 1830 кв.м дійсно належить боржнику, хоча право власності на неї на теперішній час належним чином за ним не зареєстроване.

Втім саме це нерухоме майно надавалося ОСОБА_1 в іпотеку банку.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що право власності на нього належить державі в особі Міністерства аграрної політики України, в господарському віданні державного підприємства навчально-дослідного господарства "Самарський", не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що дане нерухоме майно він придбав за договором купівлі-продажу від 31 липня 2007 року, що встановлено судовими рішеннями (а.с.187-199).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов'язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Страсбурзький суд визнав невиконання судових рішень в Україні системною проблемою.

Європейський суд з прав людини передав до Комітету міністрів Ради Європи понад 12 тисяч справ, які стосуються невиконання рішень національних судів в Україні. Таким чином ЄСПЛ визнав проблему системною і такою, яка потребує відповідної реформи.

Відповідно до рекомендацій і Європейського суду і Комітету Міністрів, Україна має запровадити норму, яка б передбачала призначення компенсації особі за тривале невиконання рішення суду.

У рішенні від 12 жовтня 2017 року Великої Палати по справі Бурмич та інші проти України (заяви №№46852/13 та ін.), Європейський суд з прав людини: оголосив більшістю голосів ці п'ять заяв прийнятними; вирішив, десятьма голосами проти семи, об'єднати ці п'ять заяв та 12143 заяви, що знаходяться на розгляді в Суді, перелік яких додається до рішення; постановив, тринадцятьма голосами проти чотирьох, що п'ять заяв та об'єднані з ними 12143 заяви, необхідно розглянути згідно із зобов'язаннями, викладеними в пілотному рішенні, яке було прийнято 15 жовтня 2009 року по справі Іванов проти України; та вирішив, десятьма голосами проти семи, вилучити ці заяви з реєстру справ відповідно до статті 37 § 1 (c) Конвенції та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їхнього опрацювання в межах заходів загального характеру, визначених у пілотному рішенні по справі ОСОБА_3.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.