АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/509/19Головуючий по 1 інстанції Матвієнко М.В.
Категорія: 301010300 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Храпка В.Д.

за участю секретаря

Матюхи В.І.

представника позивача - адвоката Побиванця Юрія Володимировича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 травня 2011 року та ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2011 року ОСОБА_8 звернулася в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування якого зазначила, що вона є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 В 1997 році нею було здійснено прибудову до житлового будинку сіни та гараж без дозволу на виконання будівельних робіт. Прибудова (сіни та гараж) до будинку АДРЕСА_1 розташована на приватній земельній ділянці, що підтверджується актом на право приватної власності на землю №194.

Вказує, що в ході самовільного будівництва споруд ніякі норми та правила ДБН не порушені.

На підставі викладеного, ОСОБА_8 просила суд визнати право власності на самочинно збудоване майно - прибудову (сіни та гараж) до житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 травня 2011 року позов ОСОБА_8 задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на прибудову до житлового будинку «А-1»: сіни під літерою «а» площею 34,5 кв.м., та гараж під літерою «Д» розміром 3,10*5,93 м, що знаходиться в АДРЕСА_1

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №25-БТ від 18.05.2011 року - будівництво прибудови «а» до житлового будинку «А-1» та гаража «Д» проведено без відхилень від Державних будівельних норм, містобудівельних документів та місцевих правил забудови, тому згідно статті 376 ЦК України за ОСОБА_8 має бути визнано право власності на вказану прибудову до житлового будинку.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2012 року виправлено описку в тексті рішення Золотоніського міськрайонного суду від 30 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно та правильним місцем проживання ОСОБА_8 вважати: АДРЕСА_1, а також таке формулювання абзацу другого резолютивної частини рішення суду від 30 травня 2011 року: визнати за ОСОБА_8 право власності на прибудову до житлового будинку «А-1»: сіни під літерою «а» площею 34,5 кв.м., та гараж під літерою «Д» розміром 3,10*5,93 м, що знаходяться в АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі, ОСОБА_9, яка не брала участі у розгляді справи вказала, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила його скасувати та скасувати ухвалу про виправлення описки, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що між нею та позивачем існує довготривалий земельний спір з приводу землекористування, права проїзду (проходу) через вулицю та протиправного перекриття позивачем виїзду із двору, внаслідок самочинного будівництва гаража.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 липня 2016 року залучено до справи в якості апелянта спадкоємця ОСОБА_9 - ОСОБА_7, який виявив бажання вступити у справу як правонаступник померлої ОСОБА_9

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом не знайдено доказів існування порушень судовим рішенням від 30 травня 2011 року законних прав чи інтересів апелянта.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що при розгляді справи по суті суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржуваним рішенням права та інтереси особи, яка звернулась з апеляційною скаргою, не вирішувались, проте залишив рішення суду першої інстанції без змін, тобто вирішив спір по суті, що суперечить нормам процесуального закону.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов'язок і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

В постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі 911/2635/17 міститься висновок, відповідно до якого рішення суду є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб.

Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов'язки цієї особи.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 3 лютого 2016 року у справі №6-885цс15.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 ч. 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов'язків».

Таким чином, у статті 6 ч. 1 представлено «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіє), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).

Нормами національного закону надано право на оскарження в апеляційному порядку рішень суду, в тому числі фізичній особі, яка не брала участь у справі, якщо суд вирішив питання про її цивільні права та обов'язки.

В той же час, згідно зі ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на ефективний судовий захист - справедливий суд, разом з правом на доступ до суду, має особа, якщо справа стосується її «цивільних прав та обов'язків».

Таким чином, норми національного закону кореспондують ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

Встановлено, що ОСОБА_7, який являється правонаступником ОСОБА_9, не брав участі у справі при її розгляді в суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів, вивчивши матеріали справи приходить до переконання, що вказаним рішенням не вирішувалось питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, тому ОСОБА_7 не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Києва від 05 вересня 1983 року ОСОБА_8 на праві власності належить ? частина житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1

Позивач без отримання дозволу на виконання будівельних робіт побудувала на території належної їй частини будинку прибудову до житлового будинку.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 травня 2011 року №25-БТ будівництво прибудови «а» до житлового будинку «А-1» та гаража «Д» проведено без відхилень від Державних будівельних норм, містобудівельних документів та місцевих правил забудови.

Таким чином вказаною експертизою встановлено відсутність порушень позивачем правил ДБН, що і стало однією з підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_8

Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_9 вказувала на те, що між нею та позивачем існує земельний спір з приводу проїзду (проходу) про АДРЕСА_2

Разом з тим, як вбачається із картки-схеми м. Золотоноша, земельні ділянки позивача та апелянта знаходяться по різні сторони проїжджої частини вулиці Театральний проїзд, тобто вони не являються суміжними землекористувачами. Разом з тим, прибудови позивача знаходяться на приватній земельній ділянці ОСОБА_8 та споруджені у відповідності до норм ДБН.

Порушення прав ОСОБА_7, як власника житлового будинку по АДРЕСА_3, самим фактом здійснення самочинного будівництва ОСОБА_8 та визнання за нею право власності в судовому порядку, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Жодних доказів порушення прав та інтересів апелянта ухваленим судовим рішенням ним не надано, його посилання на існування земельного спору не обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому не можуть підтверджувати наявність його порушеного права, і як наслідок, можливість оскаржувати рішення суду першої інстанції.

Крім того, у мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду будь-яких висновків суду щодо прав та обов'язків апелянта не міститься і таке питання судом першої інстанції взагалі не вирішувалось.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси чи (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження підлягає до закриття.

Керуючись ст. ст. 253, 362 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_7 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 травня 2011 року та ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно - закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 22 березня 2019 року.

Судді: