Ухвала

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 623/2071/18
провадження № 61-21032ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , третя особа Міністерство оборони України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути на свою користь солідарно з Військової частини НОМЕР_2 (умовне найменування якої змінено на Військова частина НОМЕР_3 ) і ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 100 грн на відшкодування майнової шкоди, та 1 400 грн витрат на проведення оцінки завданої шкоди.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що їй на праві приватної власності належить легковий вантажопасажирський автомобіль Ford Tranzit, 1998 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 . 06 березня 2018 року на 622 км автомобільної дороги КиївХарківДовжанський (район Поворотки) сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного їй автомобіля, яким керував ОСОБА_3 , та автомобіля УРАЛ, державний номер НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_2 , який порушив пункти 10.1, 12.1, 14.2 Правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з висновком звіту про незалежну оцінку вартості матеріального збитку автомобіля FORD Transit сума матеріального збитку на 14 березня 2018 року становить 40 100 грн. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 та проходив військову службу.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на відшкодування майнової шкоди в розмірі 40 100 грн та витрати на проведення оцінки завданої шкоди в сумі 1 400 грн. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Додатковим рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 березня 2019 року стягнуто в солідарному порядку з Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) задоволено частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2019 року в частині солідарного стягнення шкоди з ОСОБА_2 скасовано і в задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

26 листопада 2019 року Військова частина НОМЕР_3 подала засобами електронного поштового зв`язку, із застосуванням електронного цифрового підпису касаційну скаргу на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі становить 40 100 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн). Тому справа № 623/2071/18 є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , третя особа Міністерство оборони України, про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук