КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1763/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання договору купівлі-продажу не дійсним.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2917 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 23 серпня 2012 року вона придбала у ТОВ «ВІДІ АВЕНЮ» легковий автомобіль марки «Peugeot Partner». 13 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу та поставлено його на облік у територіальному сервісному центрі МВС України. 20 травня 2016 року ОСОБА_5 зняв згаданий ТЗ з обліку для подальшого перепродажу. 27 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-вказаного транспортного засобу.

ОСОБА_4 вчиняючи правочин діяв на підставі доручення НАР431050 від 22 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храмовою О.М. від імені ОСОБА_3 Однак, відповідно до інформації від приватного нотаріуса Храмової О.М. (лист від 01 вересня 2016 року № 01-16/4) та інформації з Єдиного державного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк НАР 431050 рахується викраденим 15 жовтня 2015 року, а отже, не міг бути використаний 22 березня 2016 року приватним нотаріусом ХрамовоюО.М. для посвідчення будь-якого доручення. Оболонським УП ГУНП в м. Києва відкрито кримінальне провадження за ст. 289 ч. 3 Кримінального кодексу України (незаконне заволодіння транспортним засобом). Позивач є потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. ТЗ «Peugeot Partner», постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві старшого лейтенанта ОСОБА_9 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0005348. Автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 вибув із володіння позивача не по її волі, а був шахрайським шляхом викрадений та за допомогою підробленої довіреності проданий іншим особам.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_3 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 23 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі Авеню» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № ВТпА-0001/236, за умовами якого продавець ТОВ «ВіДі Авеню» зобов'язався передати у власність покупцю ОСОБА_3 автомобіль «Peugeot Partner Tepee Outdoor 1.6 HDi MT 90 к.с.», 2012 року випуску (а.с.6-9).

28 серпня 2012 року між позивачем та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» було укладено кредитний договір № 700011572, в забезпечення якого між ними було укладено договір застави транспортного засобу № 700011572-З, за яким автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1 було передано ПАТ «АЛЬФА-БАНК» у заставу (а.с.78-83).

13 травня 2016 року між ОСОБА_4, який діяв за дорученням НАР431050 від 22 березня 2016 року, виданого від імені ОСОБА_3 приватним нотаріусом КМНО Храмовою О.М. та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу № 188/05/8045/2016, згідно якого продавець ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 передав, а покупець ОСОБА_5 прийняв у власність автомобіль «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, який належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4-27.08.2012, яке видано встановленим чинним законодавством органом, уповноваженим на здійснення операцій з реєстрації та обліку зазначеного об'єкту нерухомого майна (а.с.9а-11).

13 травня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Сервісного центру № 8045 із заявою № 91460272 про проведення перереєстрації вказаного вище транспортного засобу на нього, як нового власника, за договором купівлі-продажу.

Згідно результатів перевірки з підсистем НАІС ДДАІ МВС України, в межах здійснення заходів щодо перереєстрації вказаного транспортного засобу на нового власника було здійснено перевірку, в тому числі, і щодо перебування автомобіля під арештом та забороною відчуження, за результатами якого вказаний автомобіль не перебував під арештом. або забороною відчуження.

27 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу № 51/11/8044/2016 транспортного засобу, за умовами якого продавець ОСОБА_5 зобов'язався передати у власність покупця ОСОБА_6, а покупець зобов'язався прийняти у власність транспортний засіб «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, зареєстрований за продавцем 13 травня 2016 року підрозділом МВС та сплатити обумовлену цим договором грошову суму (а.с.12-13).

Згідно результатів перевірки з підсистем НАІС ДДАІ МВС України, в межах здійснення заходів щодо перереєстрації вказаного транспортного засобу на нового власника було здійснено перевірку, в тому числі, і щодо перебування автомобіля під арештом та забороною відчуження, за результатами якого вказаний автомобіль не перебував під арештом. або забороною відчуження.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив із його безпідставності та недоведеності.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В судовому засіданні, при розгляді справи, ОСОБА_3 не заперечувала, що спірний автомобіль вона передавала у користування третій особі на ім'я Іван, який сплачував їй кошти за користування автомобілем.

Згідно довіреності, виданої 22 березня 2016 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храмовою О.М., ОСОБА_10 на підставі договору, укладеного в усній формі з повіреним, цією довіреністю уповноважила гр. ОСОБА_4 керувати з правом тимчасового виїзду за кордон за знімати з обліку в органах ДАІ, продати за ціну та на умовах за його розсудом, за умови сплати податку з доходів фізичних осіб, страхувати, здавати в оренду легковий автомобіль марки «Peugeot Partner», 2012 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2. Вказана довіреність була видана строком на три роки з правом повного або часткового передоручення.

Представництво за довіреністю припиняється у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. передбачено, що У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.(Ст. 248 ЦК України).

Позивачем не надано беззаперечних належних та достовірних доказів того, що довіреність, за якою спірний автомобіль було продано, скасована та не є чинною.

Колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: