Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6489/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 50 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Трояновська Г.С., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/6489/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 серпня 2019 року, яке ухвалено суддею Лєдньовим Д.М. в м.Житомирі

встановив:

У квітні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому пославшись на невиконання відповідачем батьківських обов`язків щодо утримання малолітньої дитини, просила стягнути з нього на свою користь на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі ј частини доходів щомісячно.

Богунський районний суд м. Житомира своїм рішенням від 14 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задовольнив частково. Вирішив стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 26.04.2019 р. до досягнення дитиною повноліття в розмірі ј частини доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині розміру стягнутих аліментів, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.08.2019 р. та ухвалити нове, відповідно до якого стягувати з нього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини його доходів з урахуванням сум аліментів, сплачених ним на користь позивача в період з квітня по липень 2019 року (по 5000,00 грн. щомісяця). Обґрунтовуючи доводи скарги, відповідач, зокрема, зазначив, що ні позивач, ні суд не обґрунтували розмір аліментів, суд першої інстанції не перевірив, чи є він дійсно власником майна, зазначеного в рішенні, також суд не зазначив, яким чином хвороба дитини впливає на визначення того чи іншого розміру частини доходу для сплати аліментів. Крім того, скаржник вказує, що порушено його право на справедливий розгляд, оскільки в зв`язку з відмовою суду у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції, розглянуто справу у його відсутність.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні вимог скарги, а рішення Богунського районного суду м.Житомира залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги заперечили. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначили, що визначаючи розмір аліментів суд врахував матеріальне положення сторін, стан здоров`я дитини, яка має ряд хронічних захворювань та потребує значних витрат на лікування, яке на даний час не є безкоштовним.

Відповідач в судовому засіданні просив рішення скасувати, апеляційну скаргу задовольнити, визначити аліменти в розмірі 1/6 частини його доходів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд встановив, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 02.09.2014 року (а.с.5).

Також, судом встановлено, що дитина перебуває на обліку з діагнозом плоско-вальгусні стопи, часто хворіє (а.с.7).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, врахувавши матеріальний стан позивача, відповідача, стан здоров`я дитини та її право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати її до повноліття, як спосіб захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від доходу щомісячно.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до матеріалів справи, сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Малолітній син ОСОБА_6 має проблеми зі здоров`ям: відповідно до консультативного висновку завідуючого медико-генетичного центру встановлений діагноз недиференціована дисплазія сполучної тканини, плосковальгусні стопи, часто перебуває на лікуванням в тому числі і стаціонарних, також потребує забезпечення ортопедичними устілками № 9 (а.с.7,126-135).

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 3-ї групи з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК (а.с.6).

Відповідно до Довідок № 1238 від 22.12.2016 р . ОСОБА_1 та ОСОБА_5 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, фактично проживають у АДРЕСА_1 в км АДРЕСА_2 ) (а.с. 8, 9).

Відповідач ОСОБА_2 , проживає у м. Харків, за довідкою Шевченківського об`єднаного управління ПФУ м. Харкова отримує довічне утримання судді, інших будь-яких утримань не здійснює.

З огляду на викладене, враховуючи матеріальний стан позивача, відповідача, стан здоров`я дитини та її право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати її до повноліття, як спосіб захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та прийшов до вірного висновку про можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на необґрунтованість судом визначеного розміру аліментів колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, поясненнями сторін. Так під час розгляду справи було встановлено, що відповідач є працездатною особою, отримує довічне грошове утримання судді, інших осіб на утриманні не має, доказів про те, що на час ухвалення оспорюваного рішення погіршився матеріальний стан суду не надано, як і не надано доказів про розмір грошового утримання судді. А тому суд присудив розмір аліментів в частці від заробітку відповідача, як того просила позивач та визначив розмір частки аліментів на дитину відповідно до положень закону, враховуючи матеріальне положення сторін, потреби дитини, її стан здоров`я, яка потребує значних витрат на лікування. При цьому судом правильно враховано право дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині неврахування судом добровільної сплати ним аліментів у квітні-липні 2019 року, оскільки для прийняття рішення має значення наявність домовленості між батьками про порядок та розмір аліментів (частина друга статті 181 СК України), однак будь-яких доказів на підтвердження наявності такої домовленості між сторонами відповідачем представлено не було.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень судом в частині незадоволення клопотання відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та відповідно розгляд справи у його відсутність на правильність ухваленого рішення по суті не впливають, оскільки такі порушення з урахуванням положень ч.3 ст.376 ЦПК України не відносяться до безумовних підстав скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: