Справа № 204/4570/19
Провадження № 2/204/1348/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
21 листопада 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючої судді Токар Н.В.,
при секретарі Сокол К.А.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, -
У липні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, якою просила усунути перешкоди у користуванні позивачу домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з її малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вищевказаного домоволодіння.
В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2017 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 є власником 3/5 частини спадкового домоволодіння; ОСОБА_1 є власником 1/5 частини спадкового домоволодіння; ОСОБА_4 є власником 1/5 частини спадкового домоволодіння. Позивач та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 є рідними братами та сестрою. У вказаному житловому будинку зареєстрований лише ОСОБА_5 . Третя особа- ОСОБА_4 , який є співвласником частини домоволодіння, але за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований, без згоди інших співвласників навесні 2018 року вселив у вказане домоволодіння свою співмешканку відповідача - ОСОБА_2 з її малолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, Відповідач перешкоджає Позивачці в користуванні і володінні, належної їй частиною зазначеного домоволодіння, забороняючи шляхом погроз та образ Позивачці користуватися даним житловим приміщенням, не допускає її на територію домоволодіння, після чого, Позивачка неодноразово змушена була звертатися до територіальних органів поліції із заявами про незаконні дії Відповідача. Факт проживання Відповідача з її малолітнім сином за адресою АДРЕСА_1 підтверджується Актом про фактичне проживання від 19 липня 2019 року, завіреним підписом сусідів. За час проживання відповідачів ніхто з них не оплачує за користування комунальними послугами. Відповідачі по справі не є членами сім`ї позивача; без згоди Позивача та іншого співвласника вселилися у домоволодіння та перешкоджають в користуванні власністю; добровільно виселятися не бажають, у зв`язку з чим, чинять власнику перешкоди в користуванні своєю власністю, тому, позивач вимушена звернутись до суду.
Представник позивача - адвокат Попова О.М. у судове засідання не з`явилась, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, належним чином та своєчасно була повідомлена про час та місце судового засідання; не подала відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Треті особи у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, належним чином та своєчасно були повідомлені про час та місце судового засідання.
Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є власником 1/5 частини, ОСОБА_5 - 3/5 частини, ОСОБА_4 - 1/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. (арк.с.10).
Як вбачається з довідки №9842 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк.с.21).
Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (арк.с.34).
Акт про проживання від 19.07.2019 року на підтвердження проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , складений та підписаний ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 суд не приймає до уваги в якості належного та допустимого доказу, в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, оскільки останній не посвідчений у передбаченому законом порядку (нотаріально, за місцем роботи, за місцем проживання), не містить печатки або штампу та підпису відповідальної особи та крім того, складений зацікавленими особами у справі.
Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, звертаючись з позовом про усунення перешкод в користуванні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з її малолітнім сином ОСОБА_3 , посилалась на те, що останні навесні 2018 року почали проживати за вказаною адресою, проте, з повідомлення ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області вбачається, що під час перевірки за зверненнями громадянки ОСОБА_1 , встановити особу на яку вказує заявник, не вдалось можливим, так як під час неодноразового виходу за вказаною адресою, двері співробітникам поліції ніхто не відчинив та встановити місцезнаходження невідомої не вдалось можливим (арк.с.26).
За таких обставин, суд вважає, що позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, чим остання не виконала вимоги Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Проте, позивачем не подано до суду жодного доказу в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження викладених в позовній заяві тверджень про те, що відповідач в домоволодінні проживає та зберігає там свої особисті речі, як і доказів того, що відповідачем чиняться будь-які перешкоди позивачеві в користуванні належною їй на праві власності квартирою, а реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає позивачеві здійснити її відчуження чи зареєструвати в квартирі інших осіб.
Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.
Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов`язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.
Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним господарством, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно частин 2 та 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
На підставі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Помилковим є посилання в позовній заяві про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення на положення ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК УРСР.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Проте, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідача, в позовній заяві стверджується про те, що остання в квартирі проживає разом зі своїм сином, проте знаходження в квартирі речей відповідача та її сина не підтверджено жодним доказом, як і те, що такі речі перешкоджають позивачеві в користуванні чи розпорядженні квартирою.
Крім того, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Так, позивач у справі звертається з вимогами до неповнолітньої особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (арк.с.71).
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За таких обставин виселення малолітніх дітей з приміщення, яке є їхнім єдиним житлом, без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує вказані вище заборони.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з недоведеністю останніх.
Інші посилання позивача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається остання, не ґрунтуються на законі.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 116, 157 Житлового кодексу УРСР, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Токар