Справа № 468/320/18-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20.03.2019 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., за участю секретаря Хижняк К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про про визнання майна особистою приватної власністю. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 06.06.2014 року зареєстрував шлюб з відповідачем, на даний час проживають окремо, спільного господарства та бюджету не ведуть. За час перебування в шлюбі позивачем було придбано автомобіль DAEWOO MATIZ, номений знак НОМЕР_1 від 12.12.2015 року по договору купівлі-продажу №358. Кошти на придбання автомобіля були ним позичені особисто у ОСОБА_3 Документи на автомобіль знаходяться у відповідача. Відповідач зволікає з оформленням права власності спірного автомобіля на нього. Позивач вважає, що автомобіль є його особистою приватною власністю, а тому просив суд, з ураухуванням уточненого позову, ухвалити рішенням, яким визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль DAEWOO MATIZ, номерний знак НОМЕР_1.

В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином (рекомендованим листом з повідомленням). До суду не надходило відзиву на позов.

Враховуючи наведене, з урахуванням положень ст.ст. 280,281 ЦПК України, суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Дослідивши наявні у справі матеріали (копію розписки від 17.11.2015 року; копію свідоцтва про шлюб), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.7).

З наявної в матеріалах справи копії розписки від 17.11.2015 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 взяв у боргу у своєї матері ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000 доларів США на придбання автомобіля DAEWOO MATIZ 2015 року. Зобов'язався повернути кошти до 17.12.2016 року (а.с.6).

В позовній заяві (первинній та уточненній) позивач обгрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що вищевказаний спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, що були позичені ним у матері.

Відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У силу частини третьої статті 61 СК України, частини четвертої статті 65 СК України якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80, 81 КПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами обставини, на які він посилається в позові як на підставу своїх вимог, а тому в позові слід відмовити за недоведеністю.

Зокрема, стороною позивача не надано доказів на підтвердження обставин самого факту придбання спірного автомобіля (договір купівлі-продажу тощо), придбання автомобіля саме за кошти, що ним були позичені у своєї матері ОСОБА_3 згідно розписки від 17.11.2015 року (джерело придбання), а також того, що сплата коштів по поверненню позичених коштів відбувалася не за рахунок спільних бюджетних коштів обох подружжя, а особистих коштів позивача.

Крім того, позивачем не доведено того, що угоду щодо придбання автомобіля (якщо вона мала місце) було укладено в інших інтересах, а ніж інтересах сім'ї, враховуючи, що за положеннями ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, встановлені в ході розгляду справи обставини не підтверджують як самого факту придбання прозивачем вищевказаного спірного автомобіля, так і не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на дане майно.

За змістом позову (уточненого - а.с.16-17) позивач мав намір в ході розгляду справи вирішити питання щодо витребування доказів (ст. 84 ЦПК України), однак таким правом не скористався, при цьому суд під час розгляду справи керувався положеннями ЦПК України, в тому числі положеннями ст. 13 даного Кодексу, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Крім того, згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку необхідності відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258,259,263,264, 265, 280-283 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: