Ухвала

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 307/1541/17

провадження № 61-4090ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 домовилися про позику грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США, на підтвердження чого останній власноручно, у присутності свідка, написав розписку про отримання від позивача вказаних грошових коштів, які зобов'язався повернути до 25 грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що у встановлений строк відповідач не виконав умови договору позики, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 279 207,97 грн, з яких: сума боргу - 10 000 доларів США, що еквівалентно 271 357,20 грн; 3 % річних - 7 850,77 грн.

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю.

Позовна заява мотивована тим, що грошових коштів від позивача

ОСОБА_5 не отримував. Надану позивачем розписку дійсно писав власноручно, але не у зв'язку з отриманням грошей у борг, а з метою врегулювання майнового спору, який виник між ним та

ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, оскільки у них був спільний, на той час не зареєстрований, будинок.

Сторони у справі досягли згоди про те, що ОСОБА_4 відмовляється від своєї частки у вказаному будинку, а ОСОБА_5 до липня 2018 року виплатить їй 30 000 доларів США, а будинок зареєструє на себе.

На забезпечення домовленості, 06 травня 2016 ОСОБА_4 написала розписку про відмову від своєї частки у будинку, а ОСОБА_5 написав три розписки, у яких вказав, що взяв у борг у ОСОБА_6

10 000 доларів США. Пізніше позивач змінила свою думку і запропонувала відповідачу спочатку зареєструвати будинок, а потім визначитися з його розподілом. Погодившись на цю пропозицію сторони у справі звернулися у сільську раду, яка прийняла відповідне рішення, й 24 березня 2017 року будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ним та позивачем на правах спільної часткової власності, по Ѕ частці за кожним.

Посилаючись на те, що колишня дружина не повернула розписки, ОСОБА_5 просив суд визнати договір позики недійсним, у зв'язку з його безгрошовістю на підставі статей 1046, 1047, 1051 ЦК України.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області

від 02 листопада 2017 року обидва позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано договір позики, укладений 06 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму 10 000 доларів США, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 січня 2019 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що розписка була написана ОСОБА_5 не як підтвердження ним факту отримання грошей, а як надання гарантій позивачу щодо її частки у спільно набутому майні.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області

від 17 листопада 2015 року розірвано. За час шлюбу сторонами було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до розписки від 06 травня 2016 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_6 10 000 доларів США, які зобов'язується повернути до 25 грудня 2016 року.

Також, 06 травня 2016 року ОСОБА_6 склала розписку, відповідно до якої вона відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя, належному їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_5

Сторони визнали, що розписки написані ними власноручно і ці обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності по Ѕ частині. Разом з тим, земельна ділянка на АДРЕСА_1 також належить на праві спільної сумісної власності по Ѕ частині ОСОБА_5 та

ОСОБА_6

Відповідно до статей 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено судами, відповідно до розписки від 06 травня 2016 року ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_6 до 25 грудня 2016 року 10 000 доларів США.

При цьому, 06 травня 2016 року ОСОБА_6 склала розписку, відповідно до якої вона відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя, належному їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_5

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд виходив з того, що сама по собі розписка не підтверджує факт передачі грошей, оскільки даний факт суперечить вимогам статті 1051 ЦК України, якою передбачено право позичальника оспорювати договір позики саме у зв'язку з його безгрошовістю.

Встановивши, що ОСОБА_5 грошей за договором позики не отримував і його воля на це не була спрямована, оскільки домовленість сторін була про інше, такий правочин був спрямований на настання зовсім інших наслідків, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним такого правочину на підставі частини п'ятої статті 203 ЦК України.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк