Справа № 129/1086/17
Провадження № 22-ц/801/2204/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуСправа № 129/1086/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Константинова А.К.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року, ухвалене суддею Гайсинського районного суду Вінницької області Швидким О.В.,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовує тим, що відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0157325 він, як член КСП «Нива» с. Гранів, на підставі рішення Гайсинської районної державної адміністрації від 14.10.1996 № 478 отримав право на земельну частку (пай) площею 3,17 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності КСП «Нива» с. Гранів.

Позивач вказує, що на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Гранівської сільської ради від 06.09.2001 він є власником земельної ділянки площею 6,55 га на території Гранівської сільської ради, про що ним було отримано державний акт серії ВН №00074-Н від 18.12.2001.

В подальшому рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 10.10.2014 було скасовано рішення 20 сесії 3 скликання Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 06.09.2001 в частині передачі членам колишнього КСП «Нива» у спільну власність земельну ділянку в розмірі 0,9849 га ріллі за рахунок резервного фонду з видачею сертифікатів на право на земельну частку (пай), а також Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №00074-Н, що посвідчує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,55 га, в зв`язку з тим, що вона частково- в площі 0,9849 га накладається на належну Гранівській сільській раді суміжну земельну ділянку.

ОСОБА_1 вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з заявою про відведення земельної частки (паю), проте листом від 07.10.2016 за №С-16649/0-4716/6-16 йому було відмовлено, оскільки в рішенні Гайсинського районного суду Вінницької області від 10.10.2014 відсутнє зобов`язання вчинити відповідачем будь-які дії щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_1 в своїх заявах не було належним чином обґрунтовано доцільність відведення земельної ділянки в розмірі паю з державних земель. Зазначає, що розпорядниками, які мають виділяти земельні частки (паї) в натурі (на місцевості) є відповідні сільські, селищні, міські ради чи районні адміністрації.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області розглянути та вирішити питання про виділення ОСОБА_1 земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 3,17 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду на території Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області шляхом надання дозволу на виготовлення технічної документації, затвердження технічної документації та реєстрації права приватної власності на виділену земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В якості основного доводу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області вказало, що судом не було враховано, що виділення земельної ділянки частки (паю) в натурі на місцевості здійснюється із земель колективної власності колишнього КСП «Нива», розпорядником яких є відповідна сільська рада , а не із земель державної власності. Суд, вирішуючи спір, фактично підмінив державний орган, що є порушення ст.19 Конституції України та поклав обов`язок по реєстрації права власності на землю на відповідача, до повноважень якого дане питання не відноситься. Крім того скаржник зазначив, що позивач отримав у власність земельну ділянку відповідно до вимог ст. 121 ЗК України, однак рішенням суду від 10.10.2014 зазначене право скасовано, що на переконання відповідача вказує на незаконність ухваленого судом рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу від Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області не надходило.

Відзив від позивача надійшов поза межами строків, визначених в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, яку позивач отримав 30.10.2019 року. І був наданий через відділ прийому суду лише 26.11.2019 року. Доказів направлення його іншим учасникам справи даний відзив не містить.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) на право на земельну частку (пай) серії ВН №0157325, на підставі рішення Гайсинської районної державної адміністрації від 14.10.1996 № 478, ОСОБА_1 як член КСП «Нива» с. Гранів отримав право на земельну частку (пай) площею 3,17 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності КСП «Нива» с. Гранів (а.с. 5).

На підставі рішення 20 сесії 23 скликання Гранівської сільської ради від 06.09.2001 ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 6,55 га ,яка розташована на території Гранівської сільської ради (а.с. 12) та отримав державний акт серії ВН №00074-Н від 18.12.2001 (а.с. 15).

Рішенням Гайсинського районного суду від 10.10.2014 було визнано недійсним і скасовано рішення 20 сесії 3 скликання Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 06.09.2001 в частині передачі членам колишнього КСП «Нива» у спільну власність земельну ділянку в розмірі 0,9849 га ріллі за рахунок резервного фонду з видачею сертифікатів на право на земельну частку (пай), а також Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №00074-Н, що посвідчує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,55 га на території Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (а.с. 6).

16.03.2016 позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, у порядку ч.6 ст. 118 ЗК України з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,9849 га (а.с. 99).

На вказане звернення Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надало відповідь (лист №С-5481/0-2380/6-16 від 25.05.2016 (а.с. 30)) про неможливість розгляду клопотання , посилаючись на те, що до вказаного клопотання було надано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 3,17 га в умовних кадастрових гектарах, а в вимозі позивач ставить питання про надання йому дозволу на земельну ділянку 0,9849 га , яку бажає отримати із земель державної власності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що оскільки позивач не може реалізувати своє право на земельну ділянку, необхідно зобов`язати відповідача вчинити певні дії , про які позивач просить у своєму позові.

Однак такий висновок суду є неправильним та таким, що не відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом, оскільки вважає, що відповідач ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області незаконно відмовив йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,9849 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу.

Як слідує із самого клопотання ОСОБА_1 , останній , звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у порядку , визначеному ч.6 ст. 118 ЗК України.

Так організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» N899-IV, який є спеціальним законом щодо порядку проведення та процедури виділення власникам земельних паїв у натурі із земель, що належали сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності.

Враховуючи те, що виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості здійснюється із земель колективної власності колишнього КСП «Нива», а не із земель державної власності, розпорядником таких земель є відповідна сільська рада, а не ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Згідно положень ст.3 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції від 27.06.2015) підставою для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Ч.2 ст. ст.5 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Враховуючи вказані норми Закону, виділення земельної частки (паю) здійснюється в порядку ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а не за ст. 118 ЗК України.

На вказані норми Закону суд першої інстанції також уваги не звернув і не дав цій обставині належної правової оцінки.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 6 вересня 2012 року №5245-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 1 січня 2013 року внесені зміни до Земельного кодексу України. Так, зокрема, статтею 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті у власність або у користування для всіх потреб.

Разом з тим у Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не вносилися зміни в частині зміни розпорядника, який має виділяти земельні частки (паї) в натурі на місцевості, у відповідності до ст.4 відповідного закону розпорядниками таких земель досі залишаються відповідні сільські, селищні, міські ради чи районної державної адміністрації.

З викладеного можна зробити висновки , що право позивача з боку відповідача порушено не було, що вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до абз.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлює, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-1V (899-15) "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай).

В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

З огляду на положення Конституції України, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Про це йшлося у висновку Верховного Суду України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 826/7631/15.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про виділення земельної частки (пай) шляхом надання дозволу на виготовлення, затвердження технічної документації та реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за своєю правовою природою є дискреційним.

Дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосовувати норми закону та вчинити конкретні дії серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними, що вказано в правовій позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.07.2019 в справі № 815/5458/14.

Суд не вправі втручатися у діяльність органу державної влади, зобов`язуючи його приймати конкретне рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що на вказані обставини справи суд першої інстанції належної уваги не звернув, не дав їм належної правової оцінки, не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин , а тому зробив неправильний висновок про задоволення позовних вимог.

При цьому , задовольняючи позов, суд не мотивував належним чином свій висновок, обмежившись посиланням на те, що позивач не має можливості реалізувати своє право на земельну частку (пай), що є підставою для задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини справи, його висновки не відповідають її фактичним обставинам, порушив норми процесуального та матеріального права , висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин , що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у позові.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області підлягають стягненню витрати, понесені ним по оплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою в розмірі 960,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про зобов`язання виділити земельну ділянку в натурі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судовий збір у розмірі 960,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало