Справа № 310/6251/18
2/310/235/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (представники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) до ОСОБА_5 (представник ОСОБА_6 ) про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, в якому зазначило, що 17.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 10200,00 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, але відповідач у порушення «Умов та правил надання банківських послуг» та закону не виконує зобов`язання за договором та не сплачує грошові кошти, що передбачені його умовами. Сума заборгованості складає 16 338,91 грн. (1505,64 грн. тіло кредиту, 3580,87 грн. відсотки за користування кредитом, 10236,26 грн. пені, 250 грн. фіксована частина штрафу, 766,14 грн. процентна складова штрафу), яку товариство просило стягнути з відповідача в повному обсязі та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Пояснив суду, що відповідно до умов та правил надання банківських послуг позивачу змінювався кредитний ліміт та відсоткова ставка. Про зазначені зміни ОСОБА_5 повідомлявся згідно з умовами договору. У випадку незгоди зі змінами відповідач мав право подати заяву про розірвання договору. Вважав, що строк позовної давності банк не пропустив, оскільки банківська картка перевипускалась і строк дії останньої до квітня 2018 року.

ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив суду, що він дійсно отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вважав посилання позивача на те, що він приєднався, шляхом підпису у заяві від 17.04.2007 року до умов та привал надання банківських послуг, тарифів і вони є невід`ємною складовою укладеного кредитного договору та отримав кредит у розмірі 10200 грн. не відповідає дійсності, оскільки Умови та правила надання банківських послуг не є частиною кредитного договору. Він підписав заяву 17.04.2007 року в якій підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Але в заяві, яка долучена до матеріалів справи організаційно-правова форма позивача зазначена як закрите акціонерне товариство. Натомість умови та правила надання банківських послуг містять найменування банку публічне акціонерне товариство, банк діє на підставі ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року, підписаною головою правління ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, відповідач не міг 17.04.2007 року погодитися з умовами кредитування, які містяться в умовах та правилах надання банківських послуг на які посилається позивач, а тому вони не є складовою кредитного договору. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Але він не підписував умов та правил під час укладення договору, а позивач не надав доказів ознайомлення його з умовами та правилами, погодження з ними, їх прийняття та підписання. У заяві про отримання кредиту від 17.04.2007 року зазначено кредитний ліміт у сумі 250 грн. Вважав, що банком безпідставно одночасно за одне і те саме порушення кредитного договору нараховані штрафні санкції у вигляд пені та штрафу, оскільки це суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Нарахування пені у сумі 10578,08 грн. на заборгованість 1168,68 грн. суперечить принципам розумності та справедливості. Розмір пені майже у три рази перевищує розмір збитків, тому повинен бути зменшений на підставі ст. 551 ЦК України. У заяві про отримання кредиту від 17.04.2007 року зазначено, що базова відсоткова ставка складає 1,9 % у місяць. У порушення ч.ч. 2,3 ст. 1056-1 ЦК України банк неодноразово в односторонньому порядку підвищував процентну ставку з 22.80% до 30% з 01.01.2013 року та 30% до 34,80% з 01.09.2014 року, до 43,20% з 01.04.2015 року. Враховуючи, що позовні вимоги заявлено за період з 2007 року, при цьому строк на який була видана картка сплив ще 17.04.2009 року, просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в позові.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги і просив у задоволенні позову відмовити повністю.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.04.2007 року ОСОБА_5 подав банку заяву в якій зазначено, що він, ознайомився і згідний з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування в Приватбанку, а також його місцезнаходження. Далі заява містить види платіжних карток і навпроти запису «кредитка універсальна» міститься відмітка про те, що саме цей вид послуг обрано ОСОБА_5 Кредитний ліміт в сумі 250. Базова відсоткова ставка по кредиту 1,9 % в місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1% (а.с.12).

Звертаючись з позовом до суду банк долучив до позовної заяви Витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, але позивач заперечував проти нього, оскільки в його загальних положеннях йде мова про ПАТ КБ «Приватбанк», а на момент подачі заяви відповідачем 16.04.2007 року організаційно-правова форма банку була ЗАТ КБ «Приватбанк», тому ці умови та правила не розповсюджуються на правовідношення, що склалися між позивачем та відповідачем.

Після цього позивачем надано суду «Умови та правила надання банківських послуг» (а.с.111-116), якими, на думку позивача, і слід керуватися при вирішенні спору.

Позивачем надано суду довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка не підписана відповідачем (а.с.13).

Із довідки позивача вбачається, що ОСОБА_5 видавались кредитні картки з певним терміном дії, остання №433342 видана 19.08.2016 року з терміном дії до квітня 2018 року (а.с.87).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором станом на 03.07.2018 року становить 16338,91 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 1505,64 грн., заборгованість за відсотками 3580,87 грн., заборгованість з пені 10236,26 грн., а також 1016,14 грн. штрафу (а.с.5-11).

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві від 16.04.2007 року процентна ставка за користування грошовими коштами не зазначена (а.с.12). Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її розміру.

Звертаючись з позовом до суду, банк просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємну частину спірного договору та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна,55 днів пільгового періоду» (а.с.13,111-116).

Умовами та правилами надання банківських послуг, що надано позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: умови обслуговування, права та обов`язки банка та клієнта, відповідальність сторін та інші умови. Ці умови підписані тільки головою правління банку, підпис відповідача відсутній (а.с.111-116).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та привила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 липня 2013 року, ухваленому у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк», останній дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Суд вважає, що за таких обставин відсутні підстави для стягнення зі ОСОБА_5 заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, якою передбачено що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, в тому числі в зв`язку з пропуском строку позовної давності, але суд не може з цим погодитися виходячи з наступного.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну та спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України на загальну та на спеціальну позовну давність.

Із копії розрахунку заборгованості (а.с.5-11) видно, що останнє погашення заборгованості за наданим кредитом в розмірі 287,41 грн. відбулося 08.12.2016 року, що за статтею 264 ч. 1 ЦК України свідчить про переривання перебігу строку загальної позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 31 травня 2015 року становить 1505,64 грн. підлягає задоволенню, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1762 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст.ст. 141,259,263-265,280-282,273,354 ЦПК України,ст.ст.3,207,257,258,264,267,509,526,626,628,633,634,638,1048,1049,1050,1054,1056-1 ЦК України, ст.ст.11,22 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги,50) 1505,64 грн. заборгованості за тілом кредиту, а також 1762 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя