Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 559/1962/16-ц

провадження № 61-30305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 лютого 2017 року у складі судді Ралець Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 26 січня 1991 року знаходилася з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач ухиляється від обов'язку утримувати дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання.

Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви та до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 08 вересня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей та зобов'язаний утримувати їх, при визначенні розміру аліментів суд врахував розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов'язку батьків щодо утримання дітей, а також відсутність доказів зі сторони відповідача про тяжкий матеріальний стан, довідок про доходи, стану здоров'я або інших документів, які б вказували на неможливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги не спростували правильність та обґрунтованість висновків суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що ухвалюючи оскаржувані рішення суди не прийняли до уваги, що їхній із позивачем син ОСОБА_8 із вересня 2016 року проживає із ним та повністю знаходиться на його утриманні, а син ОСОБА_9 проживає разом із позивачем, а тому відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дитини, яка не проживає разом із позивачем, а знаходиться на його утриманні. На час розгляду справи в суді першої інстанції він не мав можливості з'явитися в судове засідання у зв'язку з перебуванням на роботі та неможливістю покинути робоче місце, а тому не надав свої заперечення на позов та відповідні докази на це.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення судів попередніх інстанції. Зазначає, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами місце проживання дітей визначено з матір'ю, згідно із відповіддю, наданою органом опіки та піклування, ОСОБА_5 відмовлено у зміні місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_6 та рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом про це.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1991 року та є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України (в редакції на час ухвалення рішення суду) при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 183 СК України (у редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції) частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач зобов'язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

При визначенні розміру аліментів суд правильно врахував норми СК України, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов'язку батьків щодо утримання дітей, а також відсутність доказів зі сторони відповідача про його тяжкий матеріальний стан, або інших доказів, які б вказували на неможливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Доводи касаційної скарги про те, що з ним проживає та перебуває на його утриманні син ОСОБА_8, а тому аліменти з нього мають бути стягнуті лише на утримання однієї неповнолітньої дитини, не заслуговує на увагу, оскільки як вбачається із відповіді, наданої органом опіки та піклування у березні 2017 року, рішенням Дубенського міськрайоного суду Рівненської області у справі про розірвання шлюбу між сторонами, місце проживання неповнолітніх дітей сторін визначено з матір'ю, при цьому органом опіки та піклування відмовлено ОСОБА_5 у зміні місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_6 та рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом про це, доказів звернення з відповідним позовом відповідачем не надано.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик