КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/221/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Поліс», Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 18 листопада 2015 року між ТОВ «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ та додаткову угоду №1 до відповідного договору від 27.11.2017 року. Вважає, що вказані правочини складені з порушенням вимог, передбачених законодавством України. Договір містить ознаки саме договору факторингу, проте відсутні відомості про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» ліцензії на здійснення фінансових послуг та ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості в доларах США а в тексті договору відсутні відомості щодо якого саме боржника відбувається відступлення права вимоги.

Просив суд визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 18.11.2015 №21МБ в частині відступлення ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», а також визнати частково недійсною Додаткову угоду до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року в частині відступлення ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про задовлення позовний вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Поліс» зазначає, що договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором цесії, а не факторингу. Зазначає, що ОСОБА_3 не доведено правових підстав для оспорювання Договору. а також не зазначено. чим порушується суб'єктивне цивільне право або законний інтерес позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що на підставі Генеральної угоди № 14 від 24 жовтня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитні договори № 15.3-14/07-СК від 24 жовтня 2007 року, № 15.55-00/07-СК від 24 грудня 2007 року, № 15.17-00/08-ск від 27 березня 2008 року, № 15.18-00/08-СК від 28 березня 2008 року та № 15.19-00/08-СК від 28 березня 2008 року.

18 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціну договору у порядку та строки встановлені цим договором.

27 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року.

Відповідно до п. 3.1.3. договору право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Поліс» з моменту підписання Сторонами відповідної Додаткової угоди до даного договору та Реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни додаткової угоди до Договору на рахунок ПАТ «ВТБ Банк», після чого ТОВ «ФК «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов'язань по договорам забезпечення. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов'язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Поліс" здійснено оплату за Договором у повному обсязі, що підтверджується: платіжними дорученням № 40 від 27.11.2015 року, платіжним дорученням № 91 від 24.12.2015 року, а також платіжним дорученням № 99 від 26.02.2016 року.

В Додатку 1 до Додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору міститься Реєстр прав вимог №1/3, відповідно до якого одним з боржників, право вимоги до яких було відступлено, є ОСОБА_3.

На підставі Договору та Додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року до ТОВ «ФК «Поліс» перейшли права вимоги за наступними договорами: Кредитним договором № 15.35-14/07-СК від 24.10.2007 року, Кредитним договором № 15.55-00/07-СК від 24.12.2007 року, Кредитним договором № 15.17-00/08-СК від 27.03.2008 року, Кредитним договором № 15.18-00/08-СК від 27.03.2008 року, Кредитним договором № 15.19-00/08-СК від 27.03.2008 року.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені позову. суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору та угоди до нього було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів.

У підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (справа №6-301цс15).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 18 листопада 2015 року є договором факторингу чи таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України).

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним правочину , відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Отже, розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352, а отже посилання позивача на зазначений нормативний акт є безпідставним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 не довів порушення його прав відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки вказаним договором його обов'язки за кредитним договором не збільшено. До відповідача ТОВ «ФК «Поліс» лише перейшло право вимоги за зобов'язаннями, які підлягали виконанню апелянтом перед позикодавцем.

Посилання апелянта на те, що відсутнє підтвердження оплати за договором відступлення прав вимоги, а надані квитанції не стосуються оплати за додатком 1 до Додаткової угоди № 1 від 27 листопада 2015 року спростовуються матеріалами справи, зокрема платіжним дорученням № 40 від 27 листопада 2015 року підтверджується здійснення розрахунків за договором та додатковою угодою № 1 від 27 липня 2015 року.( т. 1 а.с. 231).

Посилання апелянта на те, що у ТОВ «ФК «Поліс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій безпідставні.

Чинне законодавство України не містить вимог, щодо наявності у сторін договору про відступлення права вимоги за забовязаннями. вираженим у іноземній валюті ліцензії на здійснення валютних операції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: