печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

07 листопада 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Ткаченко І.Р.

справа № 757/21768/14-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відповідачі: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району "Липкижитлосервіс" при Печерській районній в м. Києві державній адміністрації в особі виконуючого обов`язків директора Бикова Г.,

Печерський районний відділ ГУ ДМ України,

третя особа: Служба у справах дітей Печерської в м. Києві районної державної адміністрації

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району "Липкижитлосервіс" при Печерській районній в м. Києві державній адміністрації в особі виконуючого обов`язків директора Бикова Г., Печерського районного відділу ГУ ДМ України, третя особа: Служба у справах дітей Печерської в м. Києві районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусового зняття з реєстраційного обліку,-

Встановив:

Опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району "Липкижитлосервіс" при Печерській районній в м. Києві державній адміністрації в особі виконуючого обов`язків директора Бикова Г., Печерського районного відділу ГУ ДМ України, третя особа: Служба у справах дітей Печерської в м. Києві районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусового зняття з реєстраційного обліку, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти її з реєстраційного обліку в квартирі, яка одноособово належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , зобов`язавши Печерський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві примусово зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , в квартирі яка належить ОСОБА_2 та визнати право приватної власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1)

Мотивуючи свої позовні вимоги, представник позивача зазначив, що оскільки квартира АДРЕСА_1 ) була витребувана у ОСОБА_3 і повернута у законну власність недієздатної ОСОБА_2 за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, та станом на даний час за вищезазначеною адресою продовжує бути зареєстрованою ОСОБА_4 , яка не проживає і не проживала за даною адресою, та необхідністю визнати право власності на вищезазначену квартиру за недієздатною ОСОБА_2 з причини реєстрації даної квартири за ОСОБА_3 , в КМБТІ м. Києва, яке, відповідно до чинного законодавства України, позбавлено права проводити державну реєстрацію і зняття з реєстрації прав на нерухоме майно, та дана реєстрація не відповідає дійсному стану речей і перешкоджає недієздатній ОСОБА_2 вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном.

Опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність,позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечує.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 , та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в установленому законом порядку.

Представники Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району «Липкижитлосервіс» подали заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у їхню відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення.

Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши подані учасниками справи докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який був укладений 11.05.2006 року, та витребувано з володіння ОСОБА_3 вищезазначену квартиру.

27.02.2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/796/994/2014 рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2013 року залишено без змін.

Крім того ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2014 року вищезазначені рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27.02.2014 року залишено без змін.

18.03.2014 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист щодо виконання судового рішення в частині витребовування з володіння ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві 21.03.2014 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа..

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві 10.12.2016 року закрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа, в зв`язку з виконанням рішення суду повно та фактично, а саме: витребовування квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3 на користь недієздатної ОСОБА_2 .

Відповідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 16.02.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 вже не зареєстрована в даній квартирі.

Згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23.06.2014 року, згідно з даними Бюро, квартира АДРЕСА_1 ) на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Рильскою Л.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.06.2009 року № 957.

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 000, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, серія та номер 17-8308, виданий 27.08.2003, видавник Державний нотаріус Першої київської державної контори Петрова.Т.М., рішення суду, серія та номер 757/7761/13ц, виданий 22.11.2013, видавник Печерський районний суд м.Києва.

Реєстрація ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 та існування в реєстрі речових прав на нерухоме майно Київського міського Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відомостей про право власності за ОСОБА_3 , з не законного володіння якої витребувано квартиру АДРЕСА_1 , порушує права та законні інтереси недієздатної ОСОБА_7 .

При вирішенні спору по суті, суд виходить з наступного:

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту Державою таких прав (далі - Закон №1952-V1 (тут і надалі в редакції, станом на момент вирішення даної справи)

Відповідно до ст.1 Закону № 1952-V1державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження Державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майн, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону №1952-V1 державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав, мають відповідати даним реєстраційної справи у паперовій формі, що містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані у паперовій формі.

Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. ( ч.5 ст.12 Закону №1952-V1)

Відомості до ст. 27 Закону України № 1952-V1 державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 26 Закону №1952-V1передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статі 37 цього Закону, до державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, відповідно до листа Верховного суду України від 24.11.2008 року про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів не дійсними, якщо майно передано власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним , то позов про визнання правочину не дійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з вендикаційним позовом.

Якщо після укладання недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребовування майна у останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише вендикаційного позову, оскільки право на витребовування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісностю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції і повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предмет спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Матеріалами справ підтверджується, що за результатами розгляду вендикаційної позовної заяви рішенням Печерського районного суду м. Києва №757/7761/13-ц від 22.11.13р. за позовом ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Мойсеєнко Тетяни Олександрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильскої Лариси Семенівни про визнання договорів купівлі-продажу недійсними , визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 11 травня 2006 року, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моїсенко Т.О. за номером у реєстрі №1579, витребувано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 .

Вказане рішення набрало законної сили 27.02.2014 року, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/796/994/2014 та відміткою на копії рішення Печерського районного суду м. Києва №757/7761/13-ц від 22.11.2013 року.

При цьому суд звертає увагу, що предметом розгляду вендикаційної позовної заяви була вимога щодо зобов`язання комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

При прийнятті рішення від 22.11.2013 року у справі № 757/7761/13-ц Печерський районний суд м. Києва виходив з того, що вимоги позивача про покладання на КМБТІ зобов`язання скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 , є незаконною, оскільки вказана юридична особа не була залучена до участі у справі.

Водночас ч.1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів Держави.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має приводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного прав тим, що передбачені чинним законодавством України, та чи забезпечить такий спосіб відновленню порушеного права.

Оскільки в ході судового розгляду справи судом встановлено наявність в реєстрі речових прав на нерухоме майно Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відомостей про право власності на ОСОБА_3 , при цьому судовим рішенням, що набрало законної сили витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_2 .

Судом встановлено що недієздатна ОСОБА_9 є законним власником квартири АДРЕСА_1 ).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним в користуванні та розпоряджанні своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст.16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Судом також встановлено, що на даний час за вищезазначеною адресою продовжує бути зареєстрована ОСОБА_4 , яка є донькою колишньої власниці квартири ОСОБА_3 , яка за заявою опікуна недієздатної ОСОБА_2 , була знята з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою відділом з питань реєстрації фізичних та юридичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 16.02.2018 року і не проживають за даною адресою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України)

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням, відповідно до норми житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72. 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до Постанови Верховного суду України провадження № 61-951св17 від 28 лютого 2018 року в аналогічній справі зазначено в мотивувальній частині, що «Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користуватися житловим приміщення у членів його сім`ї».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 ЗУ « Про судоустрій і статус суддів» - Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру у особи, членом сім`ї якого вона є, із припиненням права власності особи втрачається й право користуватися жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14.

Оскільки з припиненням права власності колишньої власниці квартири ОСОБА_3 , втрачається і право користування нею у членів її сім`ї, тому ОСОБА_4 , як член сім`ї колишньої власниці квартири, втратила право користування квартирою.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України, судової практики з аналогічних питань дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванню власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця органів реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням.)

Таким чином як випливає із указаної норми, зняття з реєстрація місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права на користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення право власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має права вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним в користуванні та розпоряджанні своїм майном.

Керуючись ст. ст. 41, 55 Конституції України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-VІ, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 15, 16, 317, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги опікуна недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавити її права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Печерський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві примусово зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 .

Визнати право приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуто Печерським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Печерського районного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку, якщо його не буде скасовано.

Суддя Г.О.Матійчук