Дата документу 26.11.2019 Справа № 328/290/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3073/19 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко П.Л.
Є.У.№ 328/290/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської радина рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Зазначав, що з 19 квітня 2013 року обіймав посаду заступника директора КП «Міськводоканал». Протягом 2017-2018 року у комунальному підприємстві відбувалися зміни в організації виробництва і праці, внаслідок якої вводилися нові посади, вносилися зміни до посадових обов`язків працівників адміністративного апарату, тощо.
Наказами №№88,89 від 23 жовтня 2018 року затверджено та введено в дію з 24 грудня 2018 року зміни до організаційної структури управління комунального підприємства та скорочена посада заступника директора. Листом № 494 від 23 жовтня 2018 року його попереджено про скорочення посади заступника директора та запропоновано іншу роботу за переліком вакансій, наведеним у попередженні. Наказом № 263 від 26 грудня 2018року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України скорочення штату працівників, копію якого він отримав 2 січня 2019 року.
Вважає, що розірвання трудового договору відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки зміни в організації виробництва були недоцільними з економічної точки зору і здійснювалися лише для штучного створення підстав для його звільнення. Відповідач не дотримався приписів ч.3 ст.49-2 КЗпП України: формально повідомивши його про наявність вакантних посад, від яких він не відмовлявся, жодних реальних дій по забезпеченню його працевлаштування не вживав. Запропонувавши йому посаду машиніста (кочегара) котельні 29 листопада 2018 року, відповідач вже з 01 грудня 2018 прийняв на цю посаду іншу особу. 22 листопада 2018 року у відповідача звільнилася посада машиніста-екскаватора одноковшового, проте ця робота йому не була запропонована, хоча за наявною кваліфікацією він міг її виконувати.
В день звільнення він був відсутній на роботі з поважної причини у зв`язку із виконанням обов`язків військовозобов`язаного, що за положенням ч.3 ст.40 КЗпП України унеможливлювало розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.
Крім того, при звільненні відповідно до положень ст.44 КЗпП України йому була виплачена вихідна допомога у сумі 8 947, 18 грн., з розміром якої він не згоден, оскільки вважає, що відповідач мав провести з ним розрахунки із суми заробітної плати, обрахованої відповідно до Міжгалузевої Угоди №57.
Виходячи з викладеного, просив визнати його звільнення з посади заступника директора КП «Міськводоканал» ТМР на підставі наказу № 263 від 26грудня 2018 року незаконним, поновити його на посаді заступника директора КП «Міськводоканал» ТМР та стягнути з КП «Міськводоканал» ТМР 25 836,42 грн. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу .
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №263 від 26 грудня 2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради.
Поновлено ОСОБА_1 в КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на посаді заступника директора з 27 грудня 2018 року.
Стягнуто з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 по 27 січня 2019 у розмірі 8 133,80 грн., з наступним відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.
Рішення суду у частині присудження заробітної плати, але не більше ніж за 1 місяць, у розмірі 8133,80 грн. і поновлення на роботі піддано негайному виконанню.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнути з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1010,29 грн.
Стягнуто з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в комунальному підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, внаслідок чого відповідач правомірно скоротив посаду заступника директора, яку обіймав позивач. При вивільненні ОСОБА_1 були дотримані гарантії, передбачені ст. 49-2 КЗпП України, йому були запропоновані всі наявні вакантні посади, проте своєї згоди на зайняття будь-якої посади він не надавав, заяв про своє працевлаштування за вакантними посадами не подавав. Проте, на думку суду першої інстанції, роботодавець не мав права розривати трудовий договір з працівником 26 грудня 2018 року, оскільки в цей день останній перебував на призовній комісії, де проходив поглиблену військово-лікарську комісію як кандидат на військову службу за контрактом. За положенням ч.2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особи, які направляються військовими комісаріатами на медичний огляд звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Вказана обставина, на думку суду, унеможливлює розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця, а тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на займай ній посаді з 27 грудня 2018 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 8 133, 80 грн.

Позивач з рішенням суду погодився і в апеляційному порядку його не оскаржував.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що проходження працівником в день звільнення військово-лікарської комісії є перешкодою для розірвання трудового договору. На думку відповідача, суд, визнавши поважними причини відсутності позивача на робочому місці, повинен був змінити дату звільнення, а не поновлювати його на роботі. Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту проходження медичного обстеження, а повістка про його знаходження у військовому комісаріаті з 8.00 до 17.00 протягом 26-29 грудня 2018 року є неналежним доказом, оскільки за затвердженим графіком роботи військово-лікарської комісії вона збирається щовівторка, щосереди і щочетверга з 10-00 до 12-00, а не з 8-00 до 17-00, як зазначено у повістці про виклик до військового комісаріату.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що скарга є некоректною, не містить посилання на норми матеріального і процесуального права, які, на думку відповідача, порушені судом першої інстанції. Не погоджується з висновками суду про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, вважає, що суд апеляційної інстанції у відповідності до ст.367 ч.4 ЦПК може вийти за межі апеляційної скарги і змінити в цій частині оскаржуване рішення. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
У судові засідання апеляційного суду ОСОБА_1 тричі не з`явився. 15 листопада 2019 рок направив заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти дослідження нових письмових доказів, наданих Токмацьким військовим комісаріатом на виконання ухвали апеляційного суду про надання доказів.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі, зміну дати розірвання трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За положеннями ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з наступними змінами та доповненнями, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно із ст.44 Господарського кодексу України одним із принципів підприємництва є принцип вільного найму підприємцем працівників.
Право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, здійснювати управління підприємством передбачено ст.ст.64, 65, 135 Господарського кодексу України.
Встановлено, що ОСОБА_1 19 квітня 2013 був прийнятий на посаду заступника директора КП «Міськводоканал» ТМР в порядку переведення з КП «Водопровідник» ТМР.
Наказом №88 від 23 жовтня 2018 «Про внесення змін до організаційної структури управління КП «Міськводоканал» ТМР» з 23 жовтня 2018 на комунальному підприємстві було затверджено та з 24 грудня 2018 введено в дію зміни до організаційної структури управління, якими змінена структура підприємства та не передбачала посади заступника директора.
Наказом №89 від 23 жовтня 2018 «Про скорочення штату працівників» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, внесенням істотних змін згідно з Наказом №88 від 23 жовтня 2018 на підприємстві з 24 грудня 2018 скорочено посаду заступника директора підприємства посаду, яку обіймав позивач.
Відповідно до п.5.6 Статуту підприємства директор самостійно визначає структуру управління і встановлює штати з урахуванням умов і фонду оплати праці підприємства, призначає та звільняє своїх заступників і головного бухгалтера.
Судом встановлено і матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема шляхом скорочення посади, яку обіймав позивач ОСОБА_1
Попередженням за вих. №494 від 23 жовтня 2018 позивача було повідомлено про наступне звільнення з 24 грудня 2018 і одночасно запропоновано всі вільні посади по підприємству, а саме: монтажника санітарно-технічного устаткування; контролера водопровідного господарства; диспетчера (за наявності відповідної освіти); слюсаря аварійно-відновлювальних робіт (водопровідні мережі); слюсаря аварійно-відновлювальних робіт (каналізаційні мережі); машиніста насосних установок; начальника очисних споруд (за наявності відповідної освіти); електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування (за наявності відповідної освіти); водія автотранспортних засобів (за наявності відповідної освіти).
Повідомленням від 29 листопада 2018 за №627 до відома позивача було доведено про введення посади машиніста (кочегара) котельні і запропоновано зайняти цю посаду.
Будь яких заяв щодо згоди на займання зазначених вільних посад позивач не надав, що свідчить про те, що останній відмовився від зазначених пропозицій, що в судовому засіданні сторонами не оспорювалося.
Наказом КП «Міськводоканал» ТМР за №263 від 26 грудня 2018 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Надавши оцінку зібраним у справі доказам за правилами ст.ст.13, 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на комунальному підприємстві мало місце скорочення адміністративної посади, яку обіймав позивач, від усіх запропонованих вакансій останній відмовився, у зв`язку із чим доводи позивача про порушення роботодавцем вимог ст.49-2 КЗпП України правомірно визнав неспроможними.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав такими, що не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що йому не була запропонована посада машиніста екскаватора одноковшового, яка вивільнилася 22 листопада 2018.
За поясненнями відповідача ця посада не пропонувалася позивачеві у зв`язку із відсутністю у останнього відповідної професійної освіти, підвищення кваліфікації, а також стажу роботи машиністом екскаватора одноковшового, трактористом чи інших подібних за складністю машин 3 розряду не менше року.
Стверджуючи, що позивач не має відповідної освіти та практичного досвіду роботи за фахом, відповідач надав суду посадову інструкцію машиністом екскаватора одноковшового, в якій викладаються вимоги, що пред`являються до даної посади. Так, в п.1.5 зазначеної інструкції вказані кваліфікаційні вимоги до зазначеної посади, а саме: наявність професійно-технічної освіти, підвищення кваліфікації та стаж стажу роботи машиністом екскаватора одноковшового, трактористом чи інших подібних за складністю машин 3 розряду не менше року.
Наявність станом на 23 листопада 2018 (дата звільнення посади машиніста екскаватора одноковшового) кваліфікаційних вимог до посади машиніста екскаватора одноковшового, а саме наявність професійно-технічної освіти, підвищення кваліфікації та стаж стажу роботи машиністом екскаватора одноковшового, трактористом чи інших подібних за складністю машин 3 розряду не менше року, було визнано обома сторонами в судовому засіданні та доказуванню не підлягало.
Позивач посилався на наявність у нього посвідчення тракториста-машиніста НОМЕР_1 від 22 травня 2001 з правом роботи на екскаваторах з ковшом місткістю до 0,65 куб. м. включно, копію якого він додав до позовної заяви.
Відповідно до копії диплому спеціаліста серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 у 2009 році закінчив державний педагогічний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Професійне навчання. Економіка підприємств, маркетинг і менеджмент та здобув кваліфікацію спеціаліста інженера-економіста викладача дисциплін економічного напрямку».
Доказів наявності іншої освіти, спеціальності та кваліфікації позивачем не надано, судом не встановлено. Також таких доказів не містять й матеріали справи.
В той же час позивачем не заперечувалось відсутність у нього підвищення кваліфікації та стажу роботи машиністом екскаватора одноковшового, трактористом чи інших подібних за складністю машин 3 розряду не менше року, як того вимагає посадова інструкція машиніста екскаватора одноковшового,
Отже наявність відповідної професійної освіти та практичних знань для визначення відповідності зайняття посади машиніста екскаватора одноковшового позивачем у суді не доведено та матеріали справи таких доказів не містять.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неспроможними доводи позивача про закріплення за ним транспортних засобів, наявність у нього посвідчення тракториста-машиніста з правом роботи на екскаваторах з ковшом місткістю до 0,65 куб. м. З 2001 року ОСОБА_1 свою кваліфікацію за цією спеціальністю не підвищував та необхідного стажу роботи машиністом екскаватора, трактористом чи інших подібних за складністю машин 3 розряду не менше року не мав, що унеможливлює його призначення машиністом екскаватора одноковшового.
Посилання позивача та його представника на те, що наявність у позивача вищої освіти в будь-якому випадку «перекриває» професійно-технічну освіту, та те, що особа з вищою освітою в будь-якому випадку може виконувати ті посадові обов`язки, де вимоги до освітньо-кваліфікаційного рівня є нижчими, ніж наявні у позивача, судом обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки суперечать положенням Закону України «Про освіту».
Доказів тому, що, перебуваючи на посаді заступника директора КП «Міськводоканал» ТМР, позивач звертався до роботодавця за направленням на будь-які курси щодо підвищення своєї кваліфікації, пройшов їх або роботодавцем в цьому йому було відмовлено, позивачем також не надано.
Отже, у спірних правовідносинах роботодавцем було дотримано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо пропонування позивачу наявної на підприємстві роботи, тобто вакантних посад чи робіт за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, в той час як позивачем не доведено факту існування будь-яких вакантних посад на підприємстві, які підходили йому за кваліфікацією, професією, спеціальністю, досвідом роботи та могли бути, але не були йому запропоновані в період з часу повідомлення про наступне скорочення його посади до часу його звільнення.
Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що на комунальному підприємстві мало місце скорочення посади, яку обіймав позивач, і що останньому були запропоновані всі наявні на час його вивільнення вакансії, суд першої поновив позивача на роботі з підстав порушення роботодавцем вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України,
Частиною 3 ст.40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Із зібраних у справі письмових доказів, а саме; повістки АВ №2/6551 від 26 грудня 2018, листа військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 травня 2019 убачається, що 26 грудня 2018 ОСОБА_1 був викликаний до військового комісаріату для проходження медичного огляду, та знаходився на призовній дільниці з 8 год. до 17 год. 26, 27, 28 і 29 грудня 2018 року.
26 грудня 2018 ОСОБА_1 подав заяву про бажання проходити військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 , 27 грудня 2018 року військова частина надала свою письмову згоду на укладення контракту.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 29 грудня 2018 року №678 рядовому ОСОБА_1 29 грудня 2019 року проведено медичний огляд ОМВК, у зв`язку із низкою хронічних захворювань на підставі ст.42 б графи П Розкладу хвороб його визнано обмежено придатним до військової служби, тому контракт з ним не був укладений.
Про причини відсутності на робочому місці 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 повідомив адміністрацію комунального підприємства письмово тільки 02 січня 2019 року, додавши до своєї доповідної записки копію повістки про виклик до військового комісаріату.
Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що в день розірвання трудового договору працівник був працездатним, не перебував на лікарняному і йому не надавалася відпустка, про поважність причин відсутності працівника на робочому місці адміністрація не була обізнана, а тому висновки суду першої інстанції про порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України є помилковими.
Проте, враховуючи пільги і компенсації, встановлені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.119 КЗпП України, звільнення ОСОБА_1 із дотриманням роботодавцем вимог закону мало відбутися 2 січня 2019 року в перший робочий день.

Зважаючи на те, що по справі не встановлено порушень трудового законодавства при вивільненні позивача, а отже відсутні підстави для його поновлення на роботі, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Проте апеляційний суд вважає за необхідне змінити дату звільнення працівника і у зв`язку із цим стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Про можливість зміни дати розірвання трудового договору судом під час вирішення трудового спору про поновлення на роботі неодноразово зазначалося у постановах Верховного Суду, ухвалених у подібних правовідносинах, у складі: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі № 176/2597/15-ц (провадження № 61-4960св18); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 504/3684/15-ц (провадження № 61-43155ск18); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 292/50/18 (провадження № 61-44153св18); Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 676/2241/16-ц (провадження № 61-12169св18).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
26 грудня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
З метою відновлення порушених трудових прав позивача, дотримання пільг і компенсацій, встановлених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.119 КЗпП України, апеляційний суд вважає за необхідне змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради та вважати його звільненим з 02 січня 2019 року першого робочого дня після святкових і вихідних днів.
Щодо вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить із такого.
Оскільки відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в день розірвання трудового договору пов`язана із його викликом до військового комісаріату і проходженням медичного огляду, ця обставина є підставою для зміни дати його звільнення з 26 грудня 2018 року на 2 січня 2019 року, тому підлягає до стягнення також середній заробіток за дні вимушеного прогулу за вказаний період.
З урахуванням вихідних та неробочих днів у спірний період (30 грудня 2018 року, 31 грудня 2018 року , 01 січня 2019 року) ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі, який складав 5 робочих днів.
Розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 відповідно до довідки №107 від 12.03.2019 становить 406, 69 грн.

Спору щодо правильності визначення середньоденного заробітку між сторонами не було, рішення суду першої інстанції в цій частині позивачем не оскаржувалося.

Отже розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з комунального підприємства на користь працівника, становить відповідно 2033, 45 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції відповідності до ст. 367 ЦПК України не переглядалося.

На підставі ст.141 ч.ч.6, 13 ЦПК України понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору підлягають часткової компенсації пропорційно частці задоволених вимог апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст.374, 376, 382-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської радизадовольнити частково.

Рішення Токмацької районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року по цій справі в оскаржуваній частині скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради та вважати його звільненим з 02 січня 2019 року.
Стягнути з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 по 2 січня 2019 року у розмірі 2 033, 45 грн. (дві тисячі тридцять три гривні 45 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.
Понесені КП «Міськводаканал» Токмацької міської ради витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 335, 43 грн. (дві тисячі триста тридцять п`ять гривень 43 коп.) компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено і підписано 27 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: