Справа № 713/876/19
Провадження №2/713/388/19
РІШЕННЯ

іменем України

20.11.2019 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Матейчук Л.Ю., за участі позивача ОСОБА_1 його представника , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в місті Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мигівської сільської ради , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Мигівське НВК в особі відділу освіти Вижницької РДА, про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Мигівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно.

В позові вказував, що у 1989 р. УМВС України в Чернівецькій області направило нa роботу в с. Мигове Вижницького району дільничним інспектором. В грудні 1989 року Чепизі було надано житло в АДРЕСА_1 (колишнє приміщення пошти, до листопада відділення пошти працювало в даному приміщенні, в грудні пошта переїхала в інше місце).

На той час це був колгоспний будинок колгоспу імені Леніні (з 1992 року перейменованого на колгосп «Прикарпаття» . Наприкінці грудня після облаштування приміщення у житлове ОСОБА_1 разом з дружиною і дочкою переїхав до даного будинку.

Зважаючи на те, що даний будинок знаходився перед школою, будівництво якої не було завершено, дане приміщення підлягало зносу. Тому в даному будинку ОСОБА_1 мав проживати деякий час, поки сільська рада не знайде інше житло. В той час будівництво школи було призупинено, тому інше житло ніхто не надавав. ОСОБА_1 з сім`ю залишився жити в будинку. 1 квітня 2000 року ОСОБА_1 у віці 36-ти років вийшов на пенсію.

Десь у 2005-2006 роках відновили будівництво школи, але різні посадові особи (голова сільської ради, директор школи та інші) не пропонували позивачу з сім`єю іншого житла. У зв`язку із тим, що власного житла ОСОБА_1 на той час не мав, він з сім`єю (дружина і двоє неповнолітніх дітей) залишалися жити в цьому будинку. У 2007 році закінчили будівництво школи, звернень з того часу по сьогоднішній день до ОСОБА_1 з приводу звільнення будинку не було. До цього часу позивач сплачує послуги з електроенергії та доглядає за будинком .

Посилався на те що з моменту вселення ОСОБА_1 з сім`єю в даний будинок, його ніхто не ставив до відома про зміну власника на дану будівлю, та враховуючи вищенаведене, можна вважати домоволодіння ОСОБА_1 добросовісним, так як ОСОБА_1 не знав хто є власником даного будинку після припинення існування колгоспу.

Згідно отриманих з архіву документів, на запит представника позивача, та відповіді Мигівської сільської ради спірне майно у комунальну власність територіальної громади с. Мигове не передавалося.

Вважав, що факт тривалого володіння і користування (понад 10 років) будинком підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг (електроенергії), що дає можливість стверджувати що домоволодіння ОСОБА_1 є відкритим, тривалим та безперервним.

Просив визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_2 . Мигово АДРЕСА_3 Чернівецької АДРЕСА_4 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_3 що складається з Житлового будинку літ. А заг. пл. 57,8 кв. м. , житл. пл. 38,1 «з.м., сараю літ. Б, вбиральні літ. В, огорожі.

В судому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 . просила задовольнити

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в позові відмовити та подали свої заперечення. .

Представник Мигівського НВК в особі відділу освіти Вижницької РДА в судовому засідання просив в позові відмовити , оскільки земельна ділянка належить на праві постійного користування НВК.

ОСОБА_3 в судовому засіданні надала наступні покази, що позивач працював дільничим інспектором у с. Мигове, Вижницького району, Чернівецької області . Йому надали для проживання квартиру у с. Мигове . Сім`я проживала у вищевказаній квартирі поки не побудували будинок. Також чула, що будівлю де знаходилась квартира мали зносити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні вказував, що спірний будинок є будівлею колишньої пошти. Дане приміщення надали у 1989 року позивачу для тимчасового проживання.

Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому за №46 від 17.12.1993 року гр. ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,40 га. для ведення особистого підсобного господарства на якій він побудував власний житловий будинок.

Згідно записів по господарської книги з 1996 року по 2019 рік ОСОБА_1 з сім`єю зареєстрований по АДРЕСА_3 .

В довідці архівного відділу Вижницької РДА від 07.02.2019 року зазначено, що в документах архівного фонду колгоспу імені Леніна є відомості про те, що даний Колгосп з 22 лютого 1992 року перейменовано в колгосп «Прикарпаття» (протокол № 1 загальних зборів членів колгоспу імені Леніна від 22 лютого 1992 року.)

Згідно Указу Президента України від 3 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» на засадах приватної власності , відповідно до частини четвертої статті 13 та керуючись статтею 102 Конституції України проведено реформування колгоспу «Прикарпаття». На базі колгоспу «Прикарпаття» 25 січня 2000 року створено сільськогосподарський виробничий кооператив «Прикарпаття». Згідно протоколу № 7 від 26 травня 2000 року затверджено розподільчий баланс між ТОВ «Мигівське » та СВК «Прикарпаття».

Згідно відповідей Мигівської сільської ради Вижницького району віл 20.08.2018 року , 18.03.2019 року, що на території сільської ради АДРЕСА_1 не існує. Приміщення бувшого поштового відділення на балансі Мигівської сільської ради не перебуває. В приміщенні бувшого поштового відділення ніхто не зареєстрований.

Земельна ділянка під приміщенням бувшого поштового відділення знаходиться в постійному користуванні Мигівської НВК, згідно державного акту на право постійного користування земельної ділянки серії ЯЯ №350357 від 2006 року .

Згідно акту обстеження будівлі по АДРЕСА_3 від 20 вересня 2019 року встановлено, що дана будівля знаходиться на території Мигівського НВК. На час перевірки будівля була зачинена. Вона знаходиться в занедбаному стані, потребує капітального ремонту. Даний будинок був наданий для тимчасового проживання дільничому інспектору ОСОБА_1 . Позивач користується пільгами по місцю реєстрації АДРЕСА_5 де є власником житлового будинку.

Згідно договору про користування електричною енергією укладеного Вижницьким РЕМ з ОСОБА_1 від 04.12.2006 року на користування електричною енергією та розрахункових платіжних документів, вбачається, що ОСОБА_1 користується електричною енергією по АДРЕСА_1 , однак останні показники використання електричної енергії становлять, нулі. А фактично споживання електричної енергії відбувається в будинку за адресою АДРЕСА_6 .

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Дана позиція висловлена в постанові Верховного суду, справа № 755/16913/16-ц

провадження № 61-24031св18 від 24 січня 2019 року.

Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. Інших доказів позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 344 ч.1, 344 ч.4, п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 212-218, ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Мигівської сільської ради , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Мигівське НВК в особі відділу освіти Вижницької РДА, про визнання права власності на спадкове майно ,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Вижницький районний суд до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А. Ю. Кириляк