Справа № 165/682/19
Провадження № 2-о/165/25/19
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Нововолинський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про встановлення факту смерті,-

встановив:

15 березня 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про встановлення факту смерті.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 грудня 1979 року між нею та ОСОБА_2 у Контарнівському виконавчому комітеті міста Шахтарськ Донецької області був укладений шлюб, актовий запис №57. В шлюбі народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. У звязку з окупацією м. Шахтарськ Донецької області військами Російської Федерації вона та чоловік змінили своє місце проживання і 30 жовтня 2014 року Управлінням соціального захисту населення Виконавчого комітету Нововонської міської ради вони були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Протягом січня 2018 року ОСОБА_2 хворів онкозахворюванням і 26 лютого 2019 року помер. 01 березня 2019 року тіло ОСОБА_2 було захоронено в м. Шахтарськ Донецької області, на підтвердження чого Муніципальним підприємством "Транспортне підприємство "Партнер" видано свідоцтво про захоронення від 01 березня 2019 року №147. 04 березня 2019 року Шахтарським міським відділом записів актів цивільного стану Державної реєстраційної палати ОСОБА_5 юстиції Донецької народної республіки їй було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії ДНР №138639. Вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». Вона звернулась до Нововолинського міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Волинській області із заявою про видачу повторного свідоцтва про смерть чоловіка, проте отримала відмову у звязку з тим, що факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим невизнаною ДНР, що перебуває на тимчасово окупованій території України, та яке не відповідає зразку документів відповідно до вимог діючого законодавства України. Просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер 26 лютого 2019 року м. Шахтарськ Донецької області, Україна, що необхідно їй для оформлення підтверджуючих тому документів.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявилась, подала до суду письмову заяву, у якій просить заяву розглядати у її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просить заяву задоволити (а.с.23).

Представник заінтересованої особи Нововолинського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явився, начальник відділу ОСОБА_6 подала до суду письмову заяву, в якій просить заяву розглядати відсутності представника відділу (а.с.25).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що заява є підставною і підлягає задоволенню у звязку з наступним.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії ІІІ НО №324057, виданого 18 грудня 1979 року, заявник ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 (а.с.5).

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами. Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області вони були взяті на облік (а.с.11-12).

Згідно копії паспорта ОСОБА_2, останній постійно проживав за адресою: мікрорайон 7АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

За твердженнями заявника, 26 лютого 2019 року її чоловік ОСОБА_2 помер у м. Шахтарськ Донецької області, Україна. На підтвердження факту смерті останнього заявником надано наступні документи: свідоцтво про захоронення від 01 березня 2019 року №147 видане Муніципальним підприємством "Транспортне підприємство "Партнер" (а.с.16), свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане Шахтарським міським відділом записів актів цивільного стану Державної реєстраційної ОСОБА_5 юстиції Донецької народної республіки (а.с.19), лікарське свідоцтво про смерть №65 видане Шахтарським відділом Республіканського бюро судово-медичної експертизи ДНР та довідкою про причуну смерті ОСОБА_2 (а.с.14)

Факт поховання ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи фотознімками могили покійного та квитанціями про понесені витрати на його поховання (а.с.15).

Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області відмовив заявнику у видачі повторного свідоцтва про смерть її чоловіка у звязку з тим, що подане нею свідоцтво про смерть, видане Шахтарським міським відділом запису актів громадянського стану Державної ОСОБА_7 ОСОБА_5 юстиції Донецької народної республіки є нелегітимним та не визнається на території України (а.с.20).

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має юридичне значення для заявника, оскільки необхідно їй для оформлення у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть.

У відповідності до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України).

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст.3, ст.8, ст.9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Пунктами 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_2, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як її, так і померлої фізичної особи, які за своє суттю є подіями та діями, які нерозривно повязані з фізичною особою і припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України.

Керуючись ст. 258, ст.259, ст.ст.263-265, ст.268, п.8 ч.1 ст. 315, ст.317, ст.319, ст.430 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, Україна, який помер 26 лютого 2019 року у м. Шахтарськ, Донецька область, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Нововолинський міський суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя А.В. Василюк