КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/5954/19 Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 28 травня 2019 року у складі судді Галагана В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління держпродспоживслужби в Київській області, про захист прав споживача, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом про захист прав споживача, в якому просила розірвати Договір на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладений між нею ( ОСОБА_2 ) та ФОП ОСОБА_1 , стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_1 сплачені грошові кошти за договором на виготовлення меблів на замовлення від 23 липня 2018 року у сумі 41 500 грн. та моральну шкоду в сумі 12 450 грн.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що між 23 липня 2018 року між сторонами укладено договір на виготовлення меблів на замовлення від 23 липня 2018 року та нею було здійснено передоплату у розмірі 21 000 грн. за умовами Договору.

Вказувала, що 05 вересня 2018 року кухонні меблі були доставлені їй за адресою: АДРЕСА_1 , але деякі елементи меблів не було встановлено, і їй було обіцяно згодом здійснити доставку. Залишок коштів у розмірі 20 500 грн. за вказаним Договором нею (позивачкою) був перерахований наступного дня, а саме, 06.09.2019 року на банківську картку відповідача ОСОБА_1 з банківської картки ОСОБА_3 . Того ж дня після перерахування коштів за меблі позивачка почала замічати, що якість виготовлення товару неналежна.

Також зазначала, що 14 вересня 2018 року працівники відповідача ФОП ОСОБА_1 приїхали для закінчення встановлення кухні та запису списку недоліків, які вона знайшла у встановлених меблях. Документи про оплату товару та специфікацію товару їй не було надано.

Після неодноразових звернень у телефонному режимі 28 вересня 2018 року до неї приїхали працівники відповідача ФОП ОСОБА_1 , однак виправили лише частину недоліків придбаного нею товару та надали квитанцію до прибуткового касового ордера №107 від 28.09.2018 року за встановлення меблів на суму 20 500 грн., а специфікацію та квитанцію за перший платіж їй не було надано.

На численні її звернення з вимогою про зменшення вартості товару у зв`язку з його недоліками, або про усунення недоліків придбаного товару відповідачем не здійснено жодних заходів по урегулюванню спору, що вважала є підставою для її звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28 травня 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано договір на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість меблів в сумі 41 500 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 536 грн. 80 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у позовних вимогах в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли договірні зобов`язання, а договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов`язання.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як вірно зазначено судом, статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положення частин 1, 3 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 ЦК України.

Як вбачається зі статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України)

За ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Проте, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.3 ст.11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Як вбачається з положення ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року №5 (із змінами), вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 23 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , Салон меблів «Форест» між ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_1 укладено договір на виготовлення меблів на замовлення, відповідно до умов якого виробник зобов`язався виготовити меблі на замовлення, а саме: кухню МДФ за підготовленими та погодженими з замовником ескізами та встановити їх за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник зобов`язалася прийняти меблі та оплатити їх згідно суми, вказаної в договорі. Загальна сума склала 41 500 грн., попередня оплата 21 000 грн. і залишок до сплати 20 500 грн. (а.с.5)

За даним договором виробник гарантував замовнику виготовлення та встановлення меблів до 28.08.2018 року. Після встановлення виробником меблів, замовник повинен прийняти меблі та оплатити їх. Перехід права власності на меблі від виробника до замовника відбувається після повної оплати згідно договору. Виробник гарантував замовнику якість та надійність виготовлення меблів та взяв на себе гарантійні зобов`язання протягом 1 року по усуненню виявлених дефектів.

Крім того, в матеріалах справи наявна квитанція до прибуткового касового ордера №104 від 28.09.2018 року про сплату ОСОБА_2 другого договірного платежу за встановлення меблів (а.с.6).

Також встановлено, що 30 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до ПП ОСОБА_1 за адресою укладення договору на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року із заявою про усунення недоліків товару (кухонних меблів) поставленого та встановленого працівниками ПП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Дану заяву отримано ПП ОСОБА_1 08.11.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи (а.с.8-9, 10).

На скаргу ОСОБА_2 листом Головного управління держпродспоживслужби в Київській області від 11.01.2019 року повідомлено про те, що для встановлення причин втрати якості меблів необхідно звернутися до Підприємця та надати письмову згоду на проведення експертизи товару, тобто у встановлений законодавством спосіб підтвердити наявність недоліків у товарі, що надасть право на свій вибір вимагати відповідно до ч.1 ст.8, ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.12-13, 14, 15-17).

08.02.2019 року на адресу реєстрації ПП ОСОБА_1 та фактичного місця укладення Договору від 23.07.2018 року ОСОБА_2 надіслано заяву, якою остання вимагала та надавала згоду на проведення експертизи для виявлення присутності або відсутності недоліків поставленого за Договором товару. Дану заяву отримано ПП ОСОБА_1 14.02.2019 року, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи. (а.с.18-19, 20).

Згідно змісту листа Головного управління держпродспоживслужби в Київській області від 21.02.2019 року, повідомлено про те, що для перевірки фактів, викладених ОСОБА_2 у зверненні, 18.02.2019 року на підставі погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01.02.2019 року № 3631-06/44040-03 фахівцями Головного управління здійснено виїзд для проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами виїзду встановлено, що за вказаною у зверненні адресою ФОП ОСОБА_1 господарську діяльність не здійснює і приміщення салону меблів «Форест» зачинено на ремонт (а.с.28-29).

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

Стосовно продукції, на яку гарантійні строки або строк придатності не встановлено, споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) відповідні вимоги, якщо недоліки було виявлено протягом двох років (ч.5 ст.7 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Якщо через недолік неможливе чи недопустиме використання товару відповідно до його цільового призначення, виник він із вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення був виявлений знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з таких ознак: взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад 14 календарних днів; робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором - то це істотний недолік товару.

Істотні недоліки, що виникли з вини виробника (продавця, виконавця), чи фальсифікований товар у разі виникнення потреби у визначенні причини втрати якості товару, гарантійний термін якого не вичерпався, підтверджуються висновком експертизи, яку продавець відповідно до п.13 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року за №506 «Про затвердження Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів», зобов`язаний організувати у триденний термін із дня одержання письмової заяви від споживача, що також відповідає вимогам ч.4 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів».

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника, серед іншого, розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми (ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем.

Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж.

При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Отже, вирішуючи справи про захист прав споживачів при придбанні ними товару належної якості, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням.

Така вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню протягом 14 днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем і якщо товар не використовувався, збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики та наявний розрахунковий документ. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про розірвання договору на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_1 , стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_1 сплачених позивачем грошових коштів за Договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року у сумі 41 500 грн., а також відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 12 450 грн., вказуючи на порушення відповідачем умов вказаного Договору, поставлення та встановлення позивачу товару (кухонних меблів), що містять істотні недоліки, за наявності факту ігнорування заяви позивача у проведенні відповідачем експертизи недоліків товару з метою відновлення прав позивача як споживача послуг відповідача ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, приймаючи до уваги письмові заяви по суті позову, керуючись вищенаведеними вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для розірвання Договору на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_1 , стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_1 сплачених позивачем грошових коштів за Договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року у сумі 41 500 грн., оплата яких не заперечена стороною відповідача, за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, так як судом встановлено відсутність факту належного виконання відповідачем замовлення за спірним Договором, з огляду на відсутність в матеріалах справи виконання відповідачем як виробником товару (кухонних меблів) свого обов`язку у триденний строк з дня отримання від позивача як споживача послуг письмової згоди організувати проведення експертизи задля встановлення причини виникнення недоліків встановленого (поставленого) товару та/або виконати законні вимоги позивача щодо усунення недоліків товару, що заявлені позивачем у період дії гарантійного строку. Таким чином, дії відповідача щодо ігнорування обов`язку проведення експертизи задля встановлення істини щодо поставки відповідачем товару належної якості, а також ігнорування виконання вимог позивача як споживача послуг щодо усунення недоліків товару у період дії гарантійного строку суд вірно визнав такими, що порушують обов`язки відповідача як виконавця послуг, встановлених Законом України «Про захист прав споживачів», наслідком чого є завдання позивачу як замовнику послуг матеріальних збитків у розмірі оплаченого, встановленого, однак не прийнятого через недоліки товару, тобто в сумі вартості товару, а саме, 41 500 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то вона не підлягала до задоволення.

Так, відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз`яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов`язання.

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Отже, порушенням договірних зобов`язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються.

З врахуванням того, що між сторонами у справі виникли договірні зобов`язання, а договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року не передбачено відшкодування моральної шкоди, то дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов`язання.

Таким чином, в частині заявлені позивачкою вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 12 450 грн. до задоволення не підлягали, оскільки дані вимоги суперечать нормам чинного цивільного законодавства, які регулюють питання неналежного виконання договірних зобов`язань та безпосередньо спірного договору, і факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачкою не доведено.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: