Житомирський апеляційний суд
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін по справі в м. Житомирі цивільну справу №295/10931/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом, в обгрунтування вимог якого зазначило, що між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н від 09.03.2011, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Позивач зазначив, що вказаними Умовами та правилами передбачено повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафів.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 25.06.2019 утворилася заборгованість у розмірі 12283, 00 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 2213, 67 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 2495, 40 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом -0,00 грн.; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 5 292, 61 грн.; нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 1220, 22 грн.; штраф (фіксована складова) 500 грн.; штраф (процентна складова) 561, 10 грн.

Оскільки в добровільному порядку відповідачка зобов`язання не виконала, позивач просив стягнути зазначену заборгованість по кредитному договору та судовий збір.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 09.03.2011 року у розмірі 11221, 90 грн. та судовий збір в розмірі 1 755, 05 грн. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув суму боргу по тілу кредиту, заборгованість по простроченому тілу кредиту та пені. Вказує, що Банк, пред`являючи вимоги, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, проте не надав доказів того, що вказані документи на момент отримання кредиту містили саме ці умови та тарифи, що додані Банком до позовної заяви та заперечує факт ознайомлення із названими документами. Окрім того акцентує увагу на тому, що кредитний договір із Банком вона уклала не 09.03.2011, а у травні 2012 року, що свідчить про неправильний розрахунок заборгованості позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що між Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н від 09.03.2011, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

В подальшому розмір кредитного ліміту постійно змінювався та станом на 31.01.2017 становив 3100 грн.

У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та Правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між банком та ним Договір приєднання у розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України.

При цьому зазначалось, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку, і позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Згідно розрахунку позивача у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 25.06.2019 утворилася заборгованість у розмірі 12283, 00 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 2213, 67 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 2495, 40 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом -0,00 грн.; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 5 292, 61 грн.; нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 1220, 22 грн.; штраф (фіксована складова) 500 грн.; штраф (процентна складова) 561, 10 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості по кредитному договору у зв`язку з невиконанням зобов`язань позичальником. Стягуючи із відповідачки заборгованість по тілу кредиту, простроченому тілу кредиту та пені, суд виходив із роз`яснень, викладених в постанові Верховного Суду від 21.01.2018 по справі № 554/2743/14.

Колегія суддів апеляційного суду не в повному обсязі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 09.03.2011 процентна ставка не зазначена, також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт " та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, сплати процентів за користування кредитними коштами, стягнення пені та штрафів, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що стягуючи з ОСОБА_1 суму заборгованості по пені, суд першої інстанції на вказані положення уваги не звернув, а відтак припустився помилки.

Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом в сумі 2495, 40 грн становить собою заборгованість за тілом кредиту, до того ж, заборгованість за тілом кредиту в загальній сумі 4676, 74 грн (2213, 67 грн + 2495, 40 грн) не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів (2900 грн.), якими користувалася відповідачка. При цьому, жодного належного доказу на підтвердження отримання відповідачем коштів у збільшеному розмірі позивач не надав ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Окрім того, колегія суддів вважає, що відсутність такого поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» позбавляє суд можливості покладати на споживача банківських послуг відповідальність по їх сплаті, оскільки при цьому буде порушуватись принцип юридичної (правової) визначеності, який визначає якість законодавства, однозначність та точність формулювання правових норм.

В даному випадку банком не наведено чітких, однозначних та зрозумілих норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, та які б слугували достатньою правовою підставою для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір укладено у травні 2012 року є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Зокрема довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується, що між Банком та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було видано наступні кредитні картки: 09.03.2011 № НОМЕР_1 із терміном дії до 01/15 та 03.02.2015 № НОМЕР_2 із терміном дії до 05/18.

Отже, оскільки доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача, тому колегія суддів вважає, що Банком не доведено обов`язку сплати відповідачкою суми пені та простроченої заборгованості за тілом кредиту. Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та пені є помилковими, а позовні вимоги Банку в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 921 грн., а відповідачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881,50 грн., позовні вимоги банку задоволено частково на загальну суму 2213, 67 грн., що становить 18% від суми заявлених вимог, а апеляційна скарга задоволена на суму 9008, 23 грн, що становить 80,27% від оскаржуваної суми.

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачкою на користь позивача за подання позовної заяви підлягають судові витрати у розмірі 345, 78 грн, а на користь відповідачки із позивача за подання апеляційної скарги 2312, 98 грн.

Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1967, 20 грн.(2312,98-345,78).

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню в частині визначення розміру заборгованості.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2019 року скасувати в частині стягнення за простроченим тілом кредиту в розмірі 2495, 40 грн. та заборгованості по пені в розмірі 6512, 83 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1967, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 27.11.2019.

Головуючий Судді