Справа №173/721/19
Провадження №2-о/173/57/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді - Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про встановлення факту, смерті особи,-

ВСТАНОВИВ:

14.03.2019 року до суду звернувся заявник ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.03.2019 року відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 19.03.2019 року

Згідно поданої заяви заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2, громадянина України , ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 17 січня 2019 року у м.Жданівка Донецької області.

В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на наступне: 17 січня 2019 року у м.Жданівка Донецької області помер батько заявника ОСОБА_2.

Він отримав свідоцтво про смерть видане Жданівським міським відділом актів цивільного стану Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької народної республіки, актовий запис № 16, серії ДНР № 116389 .

Він звернувся до Верхньодніпровського районного відділу ОСОБА_4 у Дніпропетровській області за реєстрацією смерті його батька. Проте йому було відмовлено у проведені державної реєстрації смерті, оскільки будь-який акт, виданий органами чи особами ДНР є недійсним і не створює правових наслідків, що й стало підставою звернення до суду.

Відповідно до п.2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом (заяви), права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених чи невизнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, заслухавши заявника, з'ясувавши зміст заявленої вимоги вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до роз'ясень, даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України Заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що заявник є сином померлого ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

17 січня 2019 року ОСОБА_2 помер в м.Жданівка Донецької області. Про що заявник отримав свідоцтво про смерть видане Жданівським міським відділом актів громадянського стану Державної ОСОБА_3 Міністерства Юстиції Донецької народної республіки, актовий запис № 17, серії ДНР № 116389 від 17.01.2019 року. Окрім того, заявник отримав лікарське свідоцтво про смерть № 7 від 17.01.2019 року.

Але коли заявник звернувся до Верхньодніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, останньому було відмовлено у реєстрації смерті його батька, що підтверджується відмовою Верхньодніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області від 12.03.2019 року.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними заклададами, реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України.

Таким чином, на підставі наданих доказів з урахуванням практики Європейського суду, факт смерті батька заявника знайшов своє підтвердження в судовому засіданні на підставі наданих суду документів.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для виконання всіма органами та посадовими особами, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для оформлення спадщини.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_5 на території тимчасово окупованої території України, а саме у м.Жданівка Донецької області, що надасть можливість заявнику оформити спадщину після смерті батька.

Відповідно до ч.4,5 ст. 317 ЦПК України, Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Виходячи з вищевикладеного рішення суду підлягає негайному виконанню. Копію рішення невідкладно направити заявнику та Верхньодніпровському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області.

Відповідно до п. 7 ст. 294 ЦПК України. при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлене законом.

Судові витрати, понесені заявником в сумі 384 грн. відшкодуванню не підлягають та їх слід віднести за рахунок заявника.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 293 315-319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Вимоги за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про встановлення факту, смерті в порядку ст. 317 ЦПК України - задовольнити

Встановити факт смерті ОСОБА_2, громадянина України , ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 17 січня 2019 року у м. Жданівка Донецької області.

Копію рішення направити Верхньодніпровському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Дніпропетровській області для реєстрації факту смерті ОСОБА_2, громадянина України , ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 17 січня 2019 року у м. Жданівка Донецької області.

Копію рішення невідкладно направити заявнику ОСОБА_1 та Верхньодніпровському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення апеляційного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Оскарження рішення не зупиняє його виконання

Повний текст рішення виготовлений 19.03.2019 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 19.03.2019 року

Оприлюднене 19.03.2019 року

Рішення набирає законної сили 19.04.2019 року