Справа № 354/847/19
Провадження № 4-с/354/38/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м.Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді: Польської М.В.

секретаря: Калинчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яремче скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Тлумацький районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дії у знятті арешту, накладеного на все майно та зобов`язати зняти арешт, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся у вересні 2019 року до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою про визнання неправомірними дії у знятті арешту накладеного на все майно за постановою головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Стасюка І.І. від 05.05.2017р. у ВП 19286725 та зобов`язати зняти арешт, номер запису обтяження 52181616 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Скаржник вимоги скарги просив задовольнити та розглянути без участі скаржника.

Представник органу ДВС в судове засідання не з`явився, однак подав письмові пояснення по суті скарги та заяву про розгляд даної справи без участі представника.

Суд дослідивши матеріали справи дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги, з огляду на нижчевикладене.

Скарга розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Стаття 451 ч.2,3 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Скаржник обґрунтовуючи вимоги скарги зазначає, що з 18.05.2010р. було відкрито ВП щодо примусового стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки заробітку ОСОБА_1 в місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Під час ВП було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно за постановою головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Стасюка І.І. від 05.05.2017р. у ВП 19286725, про який він дізнався 18.09.2019 р. в нотаріальній конторі. На даний час заборгованості по сплаті аліментів немає, є переплата, однак на звернення скаржника від 20.09.2019 р. про зняття арешту з майна, суб`єкт оскарження відмовив.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.05.2010 р. було відкрито ВП 19286725 щодо примусового стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки заробітку ОСОБА_1 в місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.4). Аліменти нараховувались до вересня 2019 р.

Під час ВП, в зв`язку з несплатою аліментів більше ніж три місяця, було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно за постановою головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Стасюка І.І. від 05.05.2017р. у ВП 19286725 (а.с.5) та внесено запис в Державний реєстр обтяжень рухомого майна боржника (а.с.6).

Станом на 20.09.2019 р. за боржником ОСОБА_1 рахувалась заборгованість в сумі 42245.29грн. (а.с.7), яка ним 20.09.2019р. була погашена, з переплатою у 4319.72грн.

20.09.2019р. скаржник дійсно звернувся до органу ДВС, однак йому 20.09.2019р. було відмовлено у знятті арешту з майна та роз`яснено про зняття арешту з майна в судовому порядку за вимогами ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, за вимогами ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час винесення постанови про накладення арешту) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Ця ж норма чинна і на час розгляду скарги.

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а посадові особи державної виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За вимогами ст.68, 71 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час винесення постанови про накладення арешту) стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Порядок стягнення аліментів визначається законом. За наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

Отже, на підставі ч.2 ст.71 даного закону, дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника були законними та правомірними. А, саме факт наявності у боржника заборгованості зі сплати аліментів зумовила накладення державним виконавцем арешту на його майно.

Щодо відмови суб`єкта оскарження про знаття арешту з майна, слід зазначити таке.

За вимогами ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається

згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: в т.ч. погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п.7 ч.4).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5).

Постанова Пленуму ВССУ від 03.06.2016р. №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначає , що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК.

На даний час, виконавче провадження до боржника ОСОБА_1 триває.

Водночас, як вбачається зі змісту відповідей структурних підрозділів Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби, на запит органу ДВС який й надалі забезпечує примусове виконання рішення суду, зводиться до інформації про відсутність у боржника джерел постійних доходів у вигляді заробітної плати, пенсії, винагород, гонорарів, грошових коштів на банківських рахунках, не є підприємцем, не має у власності нерухомого майна (а. с. 20-30), тому рішення державного виконавця про необхідність збереження арешту, накладеного на підставі постанови від 05.05.2017 року ґрунтується на вимогах закону. Будь-яких інших даних про можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб державним виконавцем не отримано.

Такий правовий висновок зробив і Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 р. у справі №336/61690/17.

Крім того, у рішенні Єворопейського суду з прав людини від 19.03.1997 року по справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. У рішенні зазначається, що гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод процесуальні права на справедливий, публічний і швидкий розгляд, передбачає водночас і виконання судових рішень: «Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію».

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в діях державного виконавця порушень вимог закону при наданні відмови у знятті арешту з майна, яке було накладене за невиконання боржником рішення суду у ВП, що триває і надалі до досягнення дітьми повноліття.

За вимогами ст.89 ЦПК України (чинного на час розгляду скарги), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд вважає скаргу такою, що не підлягає до задоволення за недоведеністю.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.89, 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Тлумацький районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дії у знятті арешту, накладеного на все майно та зобов`язати зняти арешт відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Яремчанський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду) протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Головуючий суддя: М. В. Польська