Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 203/4947/15-ц

провадження № 61-19344ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Державна іпотечна установа,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2008 року між закритим акціонерним товариством «Терра Банк» (далі - ЗАТ «Терра Банк») та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 390 000 грн з кінцевим терміном повернення до 26 листопада 2033 року зі сплатою 14,5 % річних. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 26 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. 04 грудня 2008 року між банком та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги, згідно із яким до останньої перейшло право вимоги за вказаними договорами кредиту, іпотеки та поруки.

У зв'язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору станом на 07 липня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 441 270,25 грн, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 376 207, 79 грн, заборгованість по процентам в сумі 49 101,25 грн, пеня в сумі 2 782,48 грн, інфляційні втрати в сумі 13 178,73 грн, та яку позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року у складі судді Казака С. Ю. позов Державної іпотечної установи задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором від 26 листопада 2008 року, що виникла станом на 07 липня 2015 року, в сумі 441 270,25 грн, з яких заборгованість за кредитом в сумі 376 207,79 грн, заборгованість по процентам в сумі 49 101,25 грн, пеня в сумі 2 782,48 грн, інфляційні витрати в сумі 13 178,73 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, а саме порушення зобов'язань щодо сплати чергових щомісячних платежів на погашення кредиту та відсотків з серпня 2014 року, утворилась заборгованість, яку слід стягнути на користь позивача, який скористався правом дострокової вимоги про її погашення, з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки ОСОБА_4 не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції переглядав законність цього рішення лише в частині вирішення позовних вимогДержавної іпотечної установи до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що після порушення боржником строку виконання зобов'язання, а саме несплати чергового платежу по кредиту, кредитор у передбачений законом шестимісячний строк від 26 серпня 2014 року не звернувся з вимогою до поручителя, а тому порука є такою, що припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державна іпотечна установа просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини за договором поруки не можна вважати припиненими в частині відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Суд не врахував платіж на погашення кредитної заборгованості від 25 травня 2015 року у розмірі 5 000 грн та звернення кредитної установи до банку із цим позовом в межах шестимісячного строку з цієї дати, а також отримання позичальником 01 липня 2015 року вимоги про погашення заборгованості.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що сплачений позичальником 29 липня 2015 року платіж на погашення кредиту у розмірі 5 000 грн не є черговим платежем, тому його сплата не перериває шестимісячного строку звернення кредитора до поручителя із вимогою.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 21 лютого 2019 року - призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 листопада 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 390 000 грн з кінцевим терміном повернення до 26 листопада 2033 року зі сплатою 14,5 % річних, а відповідач зобов'язався щомісячно до 26 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 4 844,44 грн (пункт 2.4. договору).

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 26 листопада 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

04 грудня 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги, згідно із яким до останньої перейшло право вимоги за вказаними договорами кредиту, іпотеки та поруки.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 07 липня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 441 270,25 грн, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 376 207,79 грн, заборгованість по процентам в сумі 49 101,25 грн, пеня в сумі 2 782,48 грн, інфляційні втрати в сумі 13 178,73 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 14-145цс18.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред'явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов'язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

Так, у червні 2015 року Державна іпотечна установа надіслала позичальнику вимогу про повернення усієї суми заборгованості протягом шістдесяти днів з дня отримання позичальником цієї вимоги, яку останній отримав 01 липня 2015 року.

Однак, використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, кредитор змінив строк виконання зобов'язання, який встановлений договором до 26 листопада 2033 року, на 26 серпня 2015 року саме шляхом пред'явлення позовної вимоги до позичальника та поручителя про повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції, вважаючи, що порука припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України до всієї заборгованості після спливу шести місяців з моменту внесення позичальником останнього платежу (26 серпня 2014 року), не звернув уваги на те, що порука припиняється лише в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, не врахував, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не з'ясував, в якій частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів порука

ОСОБА_5 припинилася, а в якій частині ні, не встановив, за який період та за якою сумою кредитної заборгованості поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов'язань, не надав оцінки доводам позивача щодо часткового погашення позичальником заборгованості у травні та липні 2015 року (а.с. 90, 160).

Ураховуючи те, що фактичні обставини щодо розміру кредитної заборгованості, від обов'язку погашення якої суд звільнив поручителя, та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в частині вимог до поручителя із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно урахувати обставини, зазначені у цій постанові, визначитися із сумою заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до Павлюк Олени Андріївни про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк