ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/388/18 Номер провадження 22-ц/814/727/19Головуючий у 1-й інстанції Дем"янченко С.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника, адвоката ОСОБА_3, на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2018 року (час ухвалення судового рішення з 14:38:29 по 14:58:52; дата виготовлення повного тексту судового рішення 22 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу між подружжям і стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, треті особи: Орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Орган опіки та піклування Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, після уточнення вимог остаточно просила, ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею, ОСОБА_2, та ОСОБА_4, зареєстрований між ними 28.10.2006 року Шилівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області, про що в книзі реєстрації шлюбів вчинено актовий запис за № 3 від 28.10.2006 року, та стягнути з ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі Ѕ частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду й до досягнення дітьми повноліття.

У квітні 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, просив ухвалити рішення, яким шлюб, укладений 28.10.2006 року між ним та ОСОБА_2 і зареєстрований Шилівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 28.10.2006 року, актовий запис № 3, розірвати, визначити місцем проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_4 за його місцем проживання і стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 16.04.2018 року і до його повноліття.

В обґрунтування обох позовів зроблене посилання на припинення шлюбних відносин з березня 2018 року, окреме проживання, припинення ведення спільного господарства, відсутність взаємоповаги один до одного. Обидві сторони наполягали на розірванні шлюбу.

ОСОБА_2 в обґрунтування позову в частині стягнення аліментів посилалась на те, що діти проживають разом з нею, а відповідач не надає матеріальної допомоги.

Обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги в частині визначення місця проживання сина і стягнення аліментів, ОСОБА_7 посилався на те, що син проживає разом з ним і не бажає змінювати місце проживання, наполягаючи на проживанні з ним, а не з матірю. ОСОБА_2 не працює і не має стабільного доходу, житлом не забезпечена, зміна місця проживання завдасть дискомфорт дитині щодо адаптації на новому місці, а тому ОСОБА_8 слід визначити місце проживання з батьком та стягнути з матері аліменти.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження та прийнято до спільного розгляду (т.1 а.с.48).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2018 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу між подружжям та стягнення аліментів задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, та стягнення аліментів задоволено в повному обсязі.

Шлюб, між ОСОБА_2 (прізвище до шлюбу «Діденко») Н.М. та ОСОБА_4, зареєстрований Шилівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 28.10.2006 року, актовий запис №3, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище «Сивокінь».

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.03.2018 року і до її повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно, але не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.04.2018 року і до його повноліття.

Визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_4 за його місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат та судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та її представник, адвокат ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_2, за її місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Просить стягнути аліменти з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представник, адвокат ОСОБА_3, стверджували, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, які мали значення для справи, дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Вказували, що судом надана неналежна оцінка свідченням вчителів Шилівської ОСОБА_10 ступенів, листу Зіньківської районної державної адміністрації від 08.08.2018 року № СИ-40, судом також не зясовано чи вчиняв батько (відповідач) тиск на сина ОСОБА_5 при зясуванні судом питання про його щодо місця проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Рішення суду у частині розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії І-КЕ № 022717 між сторонами 28.10.2006 року Шилівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 3 (т.1 а.с.8).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.11-12).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з ОСОБА_2 і повністю перебуває на її утриманні та вихованні, а син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з ОСОБА_4 і повністю перебуває на його утриманні та вихованні.

Відповідно довідки Зіньківської філії Полтавського центру зайнятості №02-26/615 від 18.04.2018 року ОСОБА_2 зареєстрована як безробітна в Зіньківському РЦЗ з 17 січня 2018 року та отримала дохід з січня по березень 2018 року у розмірі 3 253 грн. 61 коп. (т.1 а.с.47).

Як вбачається з довідки ФОП «ОСОБА_12Б.» від 01.01.2018 року за № 01, ОСОБА_2 з 12.09.2018 року займає посаду на даному підприємстві «продавець непродовольчих товарів» і її посадовий оклад становить 3 723 грн. (т.1 а.с.154).

Згідно довідок про доходи за перше та друге півріччя 2017 року ОСОБА_7 працює у ФОП «Фенько Юрій Іванович» на посаді «Оператор - гусевод» та отримує заробітну плату у розмірі 3 300 грн. щомісяця (т.1 а.с.35, 62).

Як вбачається з наданих ОСОБА_4 довідок та характеристик, останній до адміністративної відповідальності не притягувався і на обліках в Зіньківському відділенні поліції, на диспансерному обліку при наркологічному кабінеті Зіньківської ЦРЛ не перебував. Працюючи з 01.12.2010 року в господарстві ФОП «ОСОБА_13І.» та за місцем проживання, зарекомендував себе позитивно (т.1 а.с.58-61).

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 73 по вул. Леніна в селі Шилівка вбачається, що одним з співвласників даного житлового будинку є ОСОБА_7 (т.1 а.с.63).

У висновку Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області № 03-05 від 12.11.2018 року щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, як орган опіки та піклування, зазначила, що умови проживання ОСОБА_8, як за місцем його проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, так і за адресою проживання його мами: вул. Г.Северина, 29, м.Зіньків Полтавська область, відповідають інтересам та потребам малолітньої дитини ( т.1 а.с.184).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.04.2018 року №4/1 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_4 за адресою: вул. Центральна, 77, с.Шилівка Зіньківського району Полтавської області та визначено години спілкування ОСОБА_2 з малолітньою дитиною, ОСОБА_8, з 18 години пятниці до 18 години неділі кожного тижня за місцем її проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1 а.с.225-226).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визначення місця проживання дитини з ним та стягнення аліментів на його користь, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості його позовних вимог в цій частині.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовані нормами СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», міжнародними правовими актами, практикою Європейського суду з прав людини, згідно яких основоположними правовими принципами у вирішенні питань, повязаних з дитиною, є:

По-перше, рівність прав батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, зокрема права на гармонійний розвиток, належне виховання і утримання. При вирішенні спору щодо дитини, у тому числі і про її місце проживання, у першу чергу мають бути забезпечені інтереси самої дитини, а вже тільки потім інтереси батьків (ст.7, ст.141, ст.161 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.1 ст.3, ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, параграф 76; рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54).

По-друге, істотним у забезпеченні пріоритету інтересів дитини при вирішенні питань опіки над нею є подолання (викорінення) гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сімї. Презумпція чи принцип переваги матері у питаннях опіки заперечується. Отже, встановлення місця проживання малолітніх (неповнолітніх) дітей з батьком не є розлученням із матірю (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2009 року у справі «Цаунеггер проти Німеччини», заява № 22028/04, параграф 46; Постанова Парламентської асамблеї Ради Європи №2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька»).

Таким чином, при вирішенні спору щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_8 (сина сторін) слід, перш за все, виходити з пріоритету інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги, по суті, зводяться до незгоди ОСОБА_2 з оцінкою судом доказів, на підставі яких судом зроблений висновок про те, що проживання малолітнього ОСОБА_8 саме з батьком буде якнайкраще відповідати його інтересам.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання приписів ст.160, ст.161 СК України та з дотриманням вимог ст.232 ЦПК України суд першої інстанції забезпечив реалізацію права малолітнього ОСОБА_8 бути почутим при вирішенні питання, яке стосується його безпосередньо.

Прослуховування звукозапису судового засідання, що відбулося 12 листопада 2018 року (у частині допиту малолітнього ОСОБА_8; час допиту з 11:15:56 по 11:24:01), аналіз питань і відповідей, які ставилися дитині, враховуючи її вік (неповних дванадцять років), а також емоційний стан (обєктивно хлопчик був збуджений і нервувався), не дає підстав для висновку про те, що відповіді дитини були вочевидь нещирими та зробленими під тиском.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про неврахування судом фактору психологічного тиску на дитину, ОСОБА_2 водночас всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надала суду достатніх обєктивних доказів у підтвердження цієї обставини.

Таким, що не відповідає дійсності, є твердження апеляційної скарги про неправильне розуміння судом позиції Зінківської РДА Полтавської області, оскільки у рішенні цього уповноваженого органу відсутня указівка про тимчасове (до вирішення спору судом) визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком (т.1 а.с.226). Хоча дійсно згідно витягу з протоколу №4 від 26 квітня 2018 року засідання комісії з питань захисту прав дитини Зінківської РДА у виступі ОСОБА_14, начальника управління соціального захисту населення Зінківської РДА, зазначено про доцільність залишити проживати дитину разом з батьком до ухвалення судом рішення у цьому спорі (т.1 а.с.225).

Прослуховуванням показань свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 (вчителі школи, де навчається малолітній ОСОБА_8) встановлено, що останні, не висловлюючи категоричних тверджень щодо того, з ким із батьків має проживати дитина, разом з тим погодилися з необхідністю врахувати думку самої дитини з цього питання.

Не є переконливими доводи апеляційної скарги про те, що визначення місця проживання дитини з батьком позбавить дитину можливості спілкуватися з матірю, призведе до втрати соціальних звязків, оскільки за змістом ст.160, ст.161 СК України визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого з батьків, який проживає окремо, прав і обовязків з виховання, розвитку і утримання дитини (ст.150 155 СК України).

Аналізуючи встановлені судом обставини, а також надані у справу докази, апеляційний суд приходить до переконання, що як мати, так і батько не мають ні визначених законом, ні визнаних суспільною мораллю протипоказань для того, щоб спілкуватися, виховувати, забезпечувати свого малолітнього сина, тобто вони обидва (і кожен з них окремо) мають приблизно рівні можливості, а головне бажання (як провідний чинник) виконувати свої батьківські обовязки відносно своєї дитини.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції не взяв до уваги істотної (вирішальної) обставини, а саме того, що сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, обидва є малолітніми. ОСОБА_18 проживає з матірю, сторони по справі мешкають у різних населених пунктах, отже задоволення зустрічного позову за відсутності спору щодо місця проживання обох дітей з одним із батьків, по суті, призведе до розлучення рідних брата і сестри, між якими, як погоджуються обидві сторони, існують теплі родинні стосунки, і за станом на сьогодні вони мають можливість спілкуватися лише у школі.

Зважаючи на наведене, думка малолітнього ОСОБА_8 не може бути обовязковою для суду, оскільки дитина в силу свого віку ще не здатна повністю усвідомити усі наслідки визначення його місця проживання з батьком достатньо імовірне (поза розумним сумнівом) погіршення або ж розрив відносин з рідною сестрою.

Такий стан речей, який є наслідком нездатності або ж небажання батьків подолати свої особисті неприязнені стосунки, не відповідає інтересам обох малолітніх дітей, та, враховуючи конкретні обставини цієї справи, буде суперечити засадам справедливості, добросовісності, розумності у сімейних відносинах, а також моральним засадам суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог зустрічного позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки вимога зустрічного позову про стягнення аліментів на утримання дитини є похідною, то рішення суду у частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_8 також підлягає скасуванню.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 не заявляла вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з нею, отже відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити рішення по вимогам, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (як про це заявлено в апеляційній скарзі).

Відсутність судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з одним із батьків, враховуючи конкретні обставини, не позбавляє сторони вирішити це питання відповідно до приписів ст.7 СК України, у тому числі у судовому порядку.

Не може бути також задоволена позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, оскільки, як встановлено судом дитина за станом на сьогодні фактично проживає з батьком ОСОБА_4

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника, адвоката ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2018 року у частині задоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів скасувати, ухваливши нове рішення.

ОСОБА_4 відмовити за недоведеністю у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_4 за його місцем проживання і про стягнення із ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 16.04.2018 року і до його повноліття.

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 березня 2019 року

Головуючий О. А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

ОСОБА_19

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов