Справа № 138/1827/18
Провадження № 22-ц/801/2281/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуСправа № 138/1827/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу прокуратури Вінницької області на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Управління освіти Могилів-Подільської міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

Керівник Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Могилів-Подільської міської ради Вінницької області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Управління освіти Могилів-Подільської міської ради, про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що будучи на посаді начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради Коновалов В.Ф. 13.06.2016 наказом № 119-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 » звільнив її з посади завідувачки Дошкільного навчального закладу № 2.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.11.2017 наказ начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Коновалова В.Ф. № 119-к від 13.06.2016 про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача Дошкільного навчального закладу № 2 м. Могилева-Подільського визнано незаконним та скасовано, стягнуто з управління освіти Могилів-Подільської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_2 , заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2016 року по 28 листопада 2017 року, включно, у розмірі 79066,48 грн.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 13.12.2017 виправлено арифметичну помилку допущену у рішенні Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.11.2017 та в четвертому абзаці резолютивної частини рішення суду «79066,48 грн.» виправлено на «86067 грн.».

Таким чином в управління освіти виникла заборгованість перед ОСОБА_2 в сумі 86067 грн.

Наказом начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради №60-к від 28.02.2018 «Про скасування наказу № 119-к від 13.06.2016 «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 » скасовано попередній наказ № 119-к від 13.06.2016.

На виконання рішення суду ОСОБА_2 на картковий рахунок 12.02.2018 виплачено 30915,03 грн. та 16.03.2018 виплачено 38368,92 грн., оскільки з призначеної судом суми відшкодування утримано та перераховано до місцевого бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 15492,04 грн. та військовий збір в сумі 1291,01 грн.

Управлінню освіти від фізичної особи ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди перераховано три платежі на суму 30915,03 грн. та двічі по 5000 грн., на загальну суму 40915,03 грн. відповідно.

Таким чином станом на 15.06.2018 управлінню освіти завдано шкоди на суму 45152,24 грн., яка ОСОБА_1 не відшкодована.

На даний час Могилів-Подільська міська рада ніяких дій щодо захисту свого порушеного права не вчинила, позов про відшкодування шкоди не подала, вимоги управління освіти відповідачем виконано лише частково, що порушує інтереси держави та є підставою для звернення прокурора з позовом до суду.

В ході розгляду справи керівником Могилів-Подільської місцевої прокуратури подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки відповідачем 26.07.2018 сплачено 28368,92 грн. на рахунок управління освіти Могилів-Подільської міської ради.

Таким чином відповідачем відшкодовано кошти виплачені управлінням освіти ОСОБА_2 в розмірі 69283,95 грн.

Проте з призначеної судом суми відшкодування утримано та перераховано до місцевого бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 15492,04 грн. та військовий збір в сумі 1291,01 грн.

Таким чином відповідачем не повернуто витрати, понесені Управлінням освіти Могилів-Подільської міської ради, та перераховані до місцевого бюджету у вигляді податку з доходів фізичних осіб та військового збору на загальну суму 16783,05 грн. А тому, керівник місцевої прокуратури просить стягнути з відповідача на користь Могилів-Подільської міської ради шкоду завдану незаконним звільненням працівника у розмірі 16783,05 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року в задоволенні змінених позовних вимог керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Управління освіти Могилів-Подільської міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що шкода в розмірі, який був виплачений управлінням освіти ОСОБА_2 як заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 69283,95 грн., відповідачем ОСОБА_1 відшкодована в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду прокуратура Вінницької області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги прокуратури та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язкуіз незаконним звільненням ОСОБА_3 та виплати їй грошових коштів за час вимушеного прогулу управлінню освіти завдано шкоди у розмірі 86067 грн., при цьому відповідачем добровільно повернуто 69283,95 грн., однак 16783,05 грн. на даний час залишаються неповернутими.

08 листопада 2019 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому останній просить залишити рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року без змін посилаючись на те, що ним відшкодовано всю суму завданих збитків в добровільному порядку, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.11.2017 визнано незаконним та скасовано наказ начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Коновалова В.Ф. № 119-к від 13.06.2016 про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача Дошкільного навчального закладу № 2 м. Могилева-Подільського з 13.06.2016 за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом, а саме за відсутність на роботі протягом робочого дня 15 та 16 грудня 2016 року. Згідно ст. 240-1 КЗпП України визнано ОСОБА_2 такою, що була звільнена на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією Дошкільного навчального закладу № 2 «Золотий ключик» (ясла-садок) м. Могилева-Подільського, з дня винесення рішення суду, а саме 28.11.2017. А також стягнуто з управління освіти Могилів-Подільської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_2 , заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2016 року по 28 листопада 2017 року, включно, у розмірі 79066,48 грн. (а.с.10-14,25,27).

Згідно ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду від 13.12.2017 виправлено арифметичну помилку допущену у рішенні Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.11.2017, зокрема: в четвертому абзаці резолютивної частини рішення суду суму «79066 (сімдесят дев`ять тисяч шістдесят шість) гривню 48 копійок» вирішено виправити на «86067 (вісімдесят шість тисяч шістдесят сім) гривень» (а.с.15).

На виконання рішення суду наказом начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради №60-к від 28.02.2018 «Про скасування наказу № 119-к від 13.06.2016 «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 » скасовано попередній наказ № 119-к від 13.06.2016 (а.с.26). Згідно довідок управління освіти Могилів-Подільської міської ради від 16.03.2018 №189 та від 19.03.2018 №192, на виконання рішення суду ОСОБА_2 на картковий рахунок 12.02.2018 виплачено 30915,03 грн. та 16.03.2018 виплачено 38368,92 грн., про що повідомлено ОСОБА_1 , з проханням внести відповідні суми на рахунок управління освіти, що підтверджується повідомленнями від 12.02.2018 №01-11/118 та від 16.03.2018 №01-11/186 (а.с.16,17,18,19).

Згідно повідомлення управління освіти Могилів-Подільської міської ради від 31.05.2018 №01-11/349 та від 01.06.2018 №01-11/351 керівнику Могилів-Подільської місцевої прокуратури повідомлено, що від фізичної особи ОСОБА_1 на рахунок управління освіти надійшли кошти: 19.03.2018 в сумі 30915,03 грн., 16.04.2018 в сумі 5000 грн., 31.05.2018 в сумі 5000 грн., що підтверджується наданими квитанціями (а.с.20,22,23,24).

Як вбачається з довідки управління освіти Могилів-Подільської міської ради від 31.05.2018 №01-11/348, згідно рішення суду від 28.11.2017 ОСОБА_2 було перераховано відшкодування в розмірі 69283,95 грн. Також з призначеної судом суми відшкодування було утримано та перераховано до місцевого бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 15492,04 грн. та військовий збір в сумі 1291,01 грн. (а.с.21).

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 відшкодовано кошти виплачені управлінням освіти Могилів-Подільської міської ради ОСОБА_2 в розмірі 69283,95 грн., що також підтверджується відзивом на позовну заяву, квитанцією про сплату коштів на рахунок управління освіти в розмірі 28368,92 грн. та довідкою управління освіти Могилів-Подільської міської ради від 30.07.2018 №467 (а.с.45-47,48,58).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що шкода в розмірі, який був виплачений управлінням освіти ОСОБА_2 як заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 69283,95 грн., відповідачем ОСОБА_1 відшкодована в повному обсязі.

Однак судом першої інстанції не було враховане наступне.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі самостійно обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N 1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

За змістом пункту 3 частини першої ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Всі вище вказані докази в своїй сукупності є підставами для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. Разом з тим, їх відсутність в силу статті 23 Закону України «Про прокуратуру» виключає таке представництво.

Правовий аналіз змісту частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(б) у разі відсутності такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі N 910/18770/17.

За змістом наведених норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України, прецедентних рішень Європейського суду ключовим для застосування конституційної норми щодо можливості прокурора здійснювати представництво інтересів держави в суді є поняття «інтерес держави» та забезпечення судом гарантій ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року стосовно права кожного на справедливий суд в аспекті рівності сторін у доступі до суду.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Саме таку правову позицію висловив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 з приводу застосування вказаних норм права за аналогічних обставин справи досліджуючи питання підстав звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави.

Аналогічні правові позиції з цього питання були виловлені в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 636/5773/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17, які застосовує колегія суддів в цьому питанні відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заяви про бездіяльність уповноваженого на державне представництво органу державної влади (місцевого самоврядування), якою було обґрунтована необхідність представництва прокурором інтересів держави.

Зокрема до позовної заяви долучено листи управління освіти Могилів-Подільської міської ради до ОСОБА_1 з проханням до останнього внести на рахунок управління освіти виплачені ОСОБА_2 кошти.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про повідомлення прокуратурою Могилів-Подільську міську раду щодо наміру представляти її інтереси в суді.

Поряд з цим, в ході розгляду справи, як зазначено вище, відповідачем здійснювались дії направлені на відшкодування завданої ним шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що прокурор не навів чіткого і законного обґрунтування підстав здійснення представництва інтересів Могилів-Подільської міської ради в суді, а через те і не мав повноважень на ведення справи, проте, помилково вирішив спір по суті, тоді як в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, мав залишити позов без розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з залишенням даного позову без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 257, 367-369, п.4 ч.1 ст.374, ст. ст.377, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокуратури Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року скасувати.

Позовну заяву керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Управління освіти Могилів-Подільської міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко