Справа № 369/6490/18
Провадження № 2/369/1788/19
РІШЕННЯ

Іменем України

24.10.2019 року Києво - Святошинський районний суд Київської області

в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Заїка О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним, визнання права власності на квартиру, в якому просив визнати Попередній договір купівлі - продажу на етапі будівництва, укладений між ним та ОСОБА_4 удаваним правочином - інвестиційним договором, та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивач зазначав, що він повністю сплатив кошти за Попереднім договором купівлі продажу, одразу отримав ключі від квартири, та зазначив, що забудовник використав дані кошті з метою здійснення будівництва нерухомості, яку інвестував позивач, що вказує про ознаки інвестиційного договору.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_3 з посиланням на вимоги ст. ст. 15, 16. 190, 235, 331, 392, 610, 629 ЦК України, просив визнати Попередній договір купівлі-продажу квартири на етапі будівництва № 128/6-Г від 08 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваним правочином, укладеним з метою приховування інвестиційного договору, визнати за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав і заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що даний Попередній договір купівлі - продажу є дійсним, укладений з додержанням вимог закону, і вважав, що обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивачем не передбачений законом.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 08 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Попередній договір купівлі- продажу на етапі будівництва № 128/6-Г.

Згідно Попереднього договору купівлі - продажу сторони зобов`язуються в майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим Договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу квартири, зазначеної в пункті «Визначення термінів» (надалі - Основний договір) в строк, вказаний в пункті 6.1. цього договору.

Згідно вимог ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінивши надані сторонами докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, встановивши обставини справи, на які учасниками справи були надані відповідні доводи, прийшов до наступних висновків.

Суд вирішуючи справу виходить в даному випадку з того, що позивач в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання Попереднього договору - купівлі продажу на етапі будівництва є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання інвестиційного договору.

Своїми підписами сторони договору погодили та скріпили встановлене у частині 6.9 Попереднього договору купівлі - продажу на етапі будівництва, а саме: «Сторони розуміють правові наслідки, що виникають при укладенні цього Договору».

Це означає, що під час укладання сторонами Попереднього договору купівлі - продажу на етапі будівництва позивач був обізнаний про предмет вільної волі та усвідомлення того, які саме дії ним будуть вчинятись. Позивач з власної волі уклав попередній договір, що підтверджується зробленим власноруч підписом позивача. Доказів, які б підтвердили інші обставини укладення договору або інші його умови до суду позивачем надано не було.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Таким чином, попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі 08 липня 2015 року уклали попередній договір, яким лише висловили свій намір на майбутнє, через певний проміжок часу укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, проте позивачем не було надано до суду доказів того, що між ним та відповідачем після укладення попереднього договору дійсно було укладено основний договір, який він бажає визнати удаваним правочином.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно Узагальнення Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним, як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивач ОСОБА_3 просив визнати удаваним правочином попередній договір, яким сторони лише висловили своє зобов`язання у майбутньому, через певний проміжок часу, укласти основний договір купівлі-продажу.

Отже, удаваним можна визнати лише укладений між сторонами правочин, який породжує для їх взаємні права та обов`язки.

Проте, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження факту укладання між ним та відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна, який, на його думку, може бути визнаний судом удаваним, тому що попередній договір в силу своєї правової природи не є правочином, який породжує взаємні права та обов`язки сторін, спрямовані на реальне настання тих чи інших умов договору.

У судовому засіданні встановлено, що у обох із сторін була сформована внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання попереднього договору купівлі - продажу. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину; за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між сторонами попереднього договору. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії та настання певних правових наслідків.

Позивачем ОСОБА_3 не підтверджено в позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні, що сторони домовились, про укладення інвестиційного договору. Суд дійшов такого висновку, виходячи з положень ст.76 ЦПК України, тому що позивач не надав в обгрунтування заявлених вимог належних та допустимих доказів.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З тих доводів і доказів, наданих позивачем до суду, суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Судом на підставі тих доказів, які надав позивач ОСОБА_3 в обгрунтування заявлених вимог, та доказів, які надано відповідачем у справі, не встановлено порушення прав позивача у зв"язку із зверненням його до суду з даним позовом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_3 не надав суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року, що відповідає вимогам ст. 158 ЦПК України.

Керуючись ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. ст. 15, 16, 235, 321, 328, 626, 627, 635 ЦК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 4, 5, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 158, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним, визнання права власності на квартиру, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ), посвідка на постійне проживання № НОМЕР_2 , видана 27 вересня 2013 року, адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , про що Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер 43534059, видане 09 вересня 2015 року.

Інформація про позивача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення суду складено 22 листопада 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.