Справа № 541/2597/18
Провадження №2/541/241/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 березня 2019 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі: головуючої судді - Куцин В.М.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргород справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

До Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою звернулося Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору без номеру від 26.08.2014 укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Просив стягнути із ОСОБА_3 станом на 24.10.2018 заборгованість в сумі 17305,89 грн., з яких: 971,87 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 15033,74 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 800,28 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.11.2018 року справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України та встановлено відповідачу строк п'ятнадцять днів з дня вручення вказаної ухвали на подання до суду відзиву на позовну заяву та розяснено право та порядок такого подання.

Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву вважав поданий позов незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без задоволення. На обґрунтування зазначав, що дійсно між ним та АТ КБ «ПриватБанк» була підписана заява про отримання кредитних коштів у розмірі 5 000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Протягом чотирьох років, знімаючи певні кошти з карткового рахунку, відповідач намагався їх повернути частково у наступному місяці, встановленої суми для обовязкового внесення на кредитний рахунок позивачем встановлено не було. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кожного місяця ним було сплачено на рахунок позивача кошти у різній сумі, але загалом 4 449 грн., крім того після звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з даною позовною заявою були сплачені кошти 09.11.2018, 10.12.2018 та 08.01.2019 по 300 гривень відповідно через відділення АТ КБ «ПриватБанк», проте зазначені суми в розрахунку банку не відображені.

Враховуючи складові нарахування за кредитним договором, а саме: відсотки за користування кредитом, пеню та судові штрафи, а також аналізуючи висловлену обовязкову для застосування правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15 про те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до положень ЦК України за яким штраф і пеня це різновиди однієї і тієї ж самої неустойки, норм ст. 61 Конституції України та правових позицій Верховного Суду України у справах № 3-37гс13, № 6-2003цс15, правових підстав для стягнення штрафу немає, оскільки це буде подвійна відповідальність за одне й те ж саме порушення, що заборонено законом.

Одночасно у відзиві зазначено про те, що в доданих до позовної заяви документах, в супереч п.п. 1.1.3.2.3, 1.1.2.3, 1.1.3.2.9, 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1056-1 ЦК України, відсутні докази належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки. А тому враховуючи вищезазначене доводи позивача які містяться в позовній заяві є надуманими, безпідставними та необґрунтованими.

А також, співвідносячи розмір заборгованості за тілом кредиту і нараховану позивачем заборгованість по пені існує їх обєктивна неспівмірність, а тому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення.

У направленій позивачем відповіді на відзив щодо порядку погашення заборгованості зазначено, що по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обовязкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використання кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Згідно умов та правил надання банківських послуг та тарифів для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості. У разі непогашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленими тарифами банку. Строк та порядок погашення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних мінімальних обовязкових платежів. Розмір та строки внесення щомісячних мінімальних обовязкових платежів зазначені в тарифах. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. У разі виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню згідно умов та правил надання банківських послуг та тарифів. Тому заперечення відповідача стосовно відсутності встановленої суми для обовязкового внесення не відповідає дійсності.

З приводу наданого банком розрахунку заборгованості позивач у своїй відповіді на відзив зауважував, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Розрахунок заборгованості подано разом з позовною заявою та здійснений станом на 24.10.2018. Надана виписка по рахунку має статус первинного документу з якого вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість та знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору.

Щодо правомірності стягнення неустойки: окремо штрафу і окремо пені, позивачем зазначено посилаючись на положення статтей 526, 626, 627 ЦПК України про те, що заперечення відповідача, про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Більше того, загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть бути ототожнені санкції і вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій. Згідно зі ст. 61 Конституції України не обмежується розмір санкцій або їх набір при залученні до одного виду юридичної відповідальності. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону або із суті відносин сторін, дозволяє здійснити відповідне врегулювання в договорі. Виходячи із положень ст.ст. 550, 551, 624 застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний, тому позивач не допускає порушення норми ст. 61 Конституції України.

З приводу посилання ОСОБА_3 на зменшення розміру неустойки позивач вважає, що відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача на злісне ухилення від виконання зобовязань за кредитним договором. Відповідач не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. У звязку з вищенаведеним позивач вважав, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню в повному обсязі.

На заперечення відповідача щодо зміни відсоткової ставки позивачем надане обґрунтування про те, що повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено та на сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, після підвищення процентної ставки відповідач активно користувався карткою, в тому числі неодноразово здійснював погашення заборгованості, що являється підтвердженням прийняття умов договору. У звязку з вищенаведеним позивач вважав, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с. 34).

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вважала, що позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідач не повідомив позивача про зміну відсоткової ставки за користування кредитом, а стягнення одночасно штрафу та пені заборонено законом.

Відповідач ОСОБА_3 підтримав думку свого представника. Зазначав, що банк збільшив безпідставно кредитний ліміт на картковому рахунку. Він одержав від банку суму в розмірі близько 4 000 гривень які повернув, тому в задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обовязків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 відповідач за позовом звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг у звязку з чим підписав заяву без номеру від 26.08.2014 року згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_3 своїм підписом у вказаній заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява без номеру від 26.08.2014 року згідно якої ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» договір приєднання. При укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

У звязку з тим, що відповідач зобовязання по погашенню кредиту не виконує, станом на 24.10.2018 виникла заборгованість 17305,89 грн., з яких: 971,87 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 15033,74 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 800,28 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 1.1.1.37, 1.1.1.38 умов і правил надання банківських послуг, слідує, що заява-анкета про надання послуг- звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку та/або надання інших банківських послуг на умовах цих умов та правил. У випадку приєднання до даних умов та правил не в повному обсязі послуг, які надає банк по даним умовам та правилам, клієнтом додатково надається заява про надання окремих послуг, які надаються банком по цим умовам та правилам.

Ідентифікація-встановлення особи клієнта на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій документів під час його звернення до банку для здійснення банківських операцій чи одержання інформації з рахунків клієнта в порядку встановленому договором чи чинним законодавством.

Відповідно до п. 1.1.1.54, 1.1.1.55 вищевказаних умов, кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір грошових коштів, наданих банком на строк, обумовлений в договорі, на умовах платності та поверненні. Кредитна карта - платіжна карта зі встановленим кредитним лімітом. Пунктом 2.1.1.3.4 зобов'язання Банку щодо надання кредитного ліміту згідно заяви виникають з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту.

Беручи до уваги те, що анкета-заява від 26.08.2014 року підписана відповідачем ОСОБА_3 не містить даних про узгодження сторонами умов щодо отримання останнім послуги у вигляді кредиту та інших істотних умов кредитного договору, тобто сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а відповідно кредитний договір між ними не укладений.

Доводи позивача стосовно наявності у АТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_3 кредитних правовідносин, з посиланням на укладення договору б/н від 26.08.2014 року та ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг шляхом підписання Анкети-Заяви є неспроможними і ніяким чином не підтверджуються.

Наявні у справі «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які долучені банком до позовної заяви, та на які посилається позивач не містять підпису позичальника ОСОБА_3 (а.с.9-24).

Такі умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Вони не містять домовленості сторін щодо встановлення розміру кредиту, терміну його повернення, розміру та підстав нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені, в тому числі і додана до позовної заяви анкета-заява позичальником від 26.08.2014 року.

Також відсутні дані в анкеті-заяві, яка саме карта видана відповідачу, наявні тільки дані про особу, варіанти карт, та саме на яку карту особа погоджується підписуючи дану заяву не має ніяких даних.(а.с.8).

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Окрім цього, банком не надано ніяких доказів у розумінні ст. 76-81 ЦПК України щодо укладення оспорюваного кредитного договору.

До таких висновків прийшов і ВС у постанові від 11 липня 2018 року по справі №356/1261/16-ц, у постанові від 06 червня 2018 року по справі № 754/13763/15-ц та у постанові від 18 квітня 2018 року по справі №234/10860/16-ц.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у відповідача відсутня. Частиною 1 ст. 534 ЦК України встановлена черговість погашення вимог кредитора, а саме: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Позивачем та його представником не надано достовірних доказів існування боргу у ОСОБА_3М в сумі 17305,89 грн., оскільки відсутній детальний та достовірний розрахунок заборгованості із зазначенням заборгованості за кредитом (тілом кредиту), що унеможливлює вирішити питання щодо підстав та розміру відсотків, пені та штрафів, які підлягають стягненню.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на те, що в ході розгляду справи стороною позивача не було надано достовірних доказів існування боргу за тілом кредиту за договором № б/н від 26.08.2014 року в суду немає законних підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позову, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору без номера від 26.08.2014 року в сумі 17305 грн. 89 коп. станом на 24.10.2018 року, оскільки позивачем не надано належних доказів того, що між сторонами був укладений кредитний договір б/н від 26.08.2014 та відповідно виникли зобовязання на умовах зазначених у позові.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,352 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору без номера від 26.08.2014 року в сумі 17305 грн. 89 коп. станом на 24.10.2018 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. п. 15 п. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Суддя: ОСОБА_4