Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/39939/15-ц

провадження № 61-17652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Луспеника Д. Д., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, яка є правонаступником ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А. Г., про визнання договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 16 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, а його сторони переслідували мету приховати майно і таким чином уникнути стягнення боргу за рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2014 року у справі № 757/21673/2014, яким з ОСОБА_3 на його користь стягнуто 647 500 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним вищевказаний договір дарування квартири.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час судового розгляду не здобуто достатніх доказів на підтвердження фіктивності укладеного між сторонами договору дарування. Вимоги щодо удаваності правочину є безпідставними, оскільки позивачем не доведено існування іншого правочину, для приховування якого було вчинено спірний правочин.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим, узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, згідно з яким фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано надані ОСОБА_4 11 серпня 2016 року пояснення щодо обставин укладення спірного договору дарування квартири та відсутність у відповідачів наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором. Порушення апеляційним судом норм процесуального права унеможливило встановлення всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_4 не прийняла в дар спірну квартиру і її право власності не було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спірний договір був вчинений між близькими родичами лише для виду та з метою ухилення ОСОБА_3 від виконання боргових зобов'язань, визначених рішенням суду.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її задовольнити, посилаючись на те, що оспорюваний договір було укладено з метою уникнути звернення стягнення на єдине на той час наявне у ОСОБА_3 нерухоме майно, за рахунок якого можливо було погасити борг, стягнутий з нього судовим рішенням. Незважаючи на нотаріальне оформлення договору дарування та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про те, що новим власником квартири є ОСОБА_4, остання так і не стала її власником. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що договір дарування було виконано сторонами та в порушення норм процесуального прав не взяли до уваги пояснення ОСОБА_4 щодо обставин укладення цього договору і відсутність у відповідачів наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 28 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 757/39939/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

18 червня 2018 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4, в якій вона повідомила про смерть її сина - відповідача ОСОБА_3, на підтвердження чого надала копію свідоцтва про смерть, видану Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії НОМЕР_1

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року касаційне провадження у цій справі було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 251 ЦПК України до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_3 Витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А. Г. засвідчену копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшла копія вказаної спадкової справи, в якій наявна заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року поновлено провадження у справі та залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_2

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року, у справі № 757/21673/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 647 500 грн. Вказане судове рішення мотивоване тим, що 08 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_1 50 тис. доларів США, про що склав розписку. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак ОСОБА_3 ухилився від виконання зобов'язання.

16 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г., згідно з яким ОСОБА_3 подарував (тобто передав безоплатно), а ОСОБА_4 прийняла в дар належну ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, а його сторони мали ціль приховати майно і таким чином уникнути стягнення боргу за рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2014 року у справі № 757/21673/2014.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_3 був присутній в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій під час розгляду справи № 757/21673/2014 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою, а спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами. Також суди не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування квартири; чи не направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися відчуженим майном.

Отже, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши порушення вищевказаних норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вимогам статей 212, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди не здійснили належного правосуддя, не дослідили належним чином зібрані докази та не спростували переконливих аргументів ОСОБА_1 про недійсність договору дарування квартири.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 рокускасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова АнастасіяГригорівна, про визнання договору недійсним направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:Д. Д. Луспеник
А. С. Олійник

С. О. Погрібний Г. І. Усик