Постанова

Іменем України

19 березня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4984/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Юзькової О.Л.

від 31 січня 2019 року

по справі №761/3554/19 Шевченківського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_2

про забезпечення позову,

заінтересована особа - ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2019 року ОСОБА_2 до пред'явлення позову звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 вказував на те, що ОСОБА_1, уклавши попередній договір, ухиляється від свого обов'язку щодо укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, у зв'язку з чим буде пред'явлено позов до останнього про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є нежилі приміщення (в літ. «А»), загальною площею 107,00 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_1 та складають 28/100 ідеальних часток від нежилих приміщень, площею 385,80 кв.м.

Заявник, посилаючись на те, що існує реальна загроза невиконання, утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки ОСОБА_1, як власник нерухомого майна, може відчужити таке майно, просив забезпечити майбутній позов шляхом накладення арешту на нежилі приміщення (в літ. «А»), загальною площею 107,00 кв.м., що знаходяться у м. Києві по вул. Артема, 13 та складають 28/100 ідеальних часток від нежилих приміщень, площею 385,80 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року заяву задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_3, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

Як на підставу скасування ухвали суду вказував на те, що суд, застосовуючи такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, не врахував, що ОСОБА_1 не має процесуального статусу відповідача, а отже в силу ст. 150 ЦПК України до пред'явлення позову застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, є неможливим. При цьому, суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та розгляд справи за участю представника з тих підстав, що ОСОБА_1 не є учасником справи.

Суд безпідставно застосував положення постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2009, якою передбачено обов'язок суду встановити обставини наявності спору між сторонами, обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, тоді як заява подана до пред'явлення позову.

Вказував, що до подання заявником заяви про забезпечення позову 17.01.2019 нерухоме майно було відчужено ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2019 та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви відмовити в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, посилаючи на те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній та просив задовольнити.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилася в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для її задоволення.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з огляду на наступне.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім цього, за приписами частини 3 статті 150 ЦПК Українизаходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АКЦЕПТ-ІСТЕЙТ» в особі директора ОСОБА_2, як майбутнім покупцем, та ОСОБА_1, як майбутнім продавцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. за №1796, відповідно до пункту 1 якого сторони взяли на себе зобов'язання у майбутньому укласти між собою договір купівлі-продажу нежилих приміщень (в літ. «А») загальною площею 107,00 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1, та складають 28/100 ідеальних часток від нежилих приміщень площею 385,80 кв.м.

14 січня 2019 року між Товариством з обмежено відповідальністю «АКЦЕПТ-ІСТЕЙТ» ОСОБА_2 укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісним кредитором передано новому кредитору всі права та вимоги первісного кредитора за Попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 09.10.2018.

15 січня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АКЦЕПТ-ІСТЕЙТ» відправлено ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги, в якому вказано, що всі його права та обов'язки за Попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 09.10.2018 перейшли до фізичної особи ОСОБА_2

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від свого обов'язку щодо укладення основного договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, а тому має намір подати позов про зобов'язання ОСОБА_1 укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна. У зв'язку з тим, що ОСОБА_1, як власник нерухомого майна - нежилих приміщень (в літ. «А») загальною площею 107,00 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1, може в будь-який час відчужити таке майно, що в подальшому приведе до неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вважав, що наявні правові підстави для забезпечення майбутнього позову.

Отже, звертаючись до пред'явлення позову із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 вказував на те, що має намір подати до ОСОБА_1 позов з вимогами немайнового характеру, а саме про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, та поряд з цим просив накласти арешт на нерухоме майно майбутнього відповідача.

Однак, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не надав оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову, не з'ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати заявник, майбутнім позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходу забезпечення позову змісту майбутніх позовних вимог, а також жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття такого заходу, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими врегульовано порядок забезпечення позову, та доводи заявника.

Так, суд не мотивував, яким чином імовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нежитлових приміщень впливатиме на права та обов'язки ОСОБА_2 щодо вказаних приміщень.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 152 ЦПК України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Проте, наявність позову про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу нежитлових приміщень не може бути підставою для забезпечення такого позову шляхом накладення арешту на жилі приміщення, належні на праві власності ОСОБА_1, з огляду на те, що право власності останнього на ці приміщення ОСОБА_2 не оспорюється, а предметом позову, як зазначив сам заявник є немайнові вимоги щодо зобов'язання укладення договору.

Також, матеріали справи не містять доказів реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а саме посилання в заяві про потенційну можливість ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою правовою підставою для забезпечення позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом позову.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що питання забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та постановлення нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д.Махлай