КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 759/15429/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Сенько М.Ф.

18 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Андрієнко А.М.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фиш Маркет» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фиш Маркет» до ОСОБА_1, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алама-Транс» про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ТОВ «Фиш Маркет» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача 135 450 грн. на відшкодування шкоди завданої втратою ввіреного вантажу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фиш Маркет» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідальною особою за перевезення та збереження вантажу, яке відвантажене не в належному місті був відповідач. Зазначає на ігнорування судом показів свідків та пояснень, які підтверджують вину ОСОБА_1

Відповідач відзив у встановлений законом порядок не подав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено до неналежного відповідача та вимоги позову є безпідставними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3571/2019
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.09.2016 за №П26/09/16/1 між ТОВ «Фиш Маркет» та ТОВ «Алама-Транс» було укладено договір на перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Відповідно до цього договору ТОВ «Алама-Транс» взяло на себе зобов'язання з перевезення автомобілем «Mercedes-Benz», р.н. НОМЕР_1, водій ОСОБА_1, 2 тон риби глибокої заморозки за маршрутом м. Київ - м. Хмельницький, тобто взяли на себе зобов'язання перевізника (а. с. 26).

26.09.2016 між ТОВ «Алама-Транс» та ОСОБА_1 було укладено договір на надання автотранспортних послуг. Відповідно до п.п. 5.3 та 5.5 даного договору виконавець є відповідальним за збереженням якості та кількості товару (а. с. 7-9).

ОСОБА_1здійснює перевезення вантажів на власному автомобілі-рефрижираторі «Mercedes-Benz», р.н. НОМЕР_1.

Відповідач в суді першої інстанції під присягою пояснив, що 25.09.2016 йому зателефонував диспетчер перевізника, замовлення якого на перевезення вантажів він виконував раніше, і запропонував перевезти 2 тони риби мороженої з м. Києва в м. Житомир, на що він погодився, при цьому диспетчер попередив, що документи будуть оформлені на доставку вантажу в м. Хмельницький.

27.09.2016 ОСОБА_1 за товарно-транспортною накладною № 81, отримав від ТОВ «Фиш Маркет» 2 тони 150 кг. мороженої риби для доставки в Національну академію Державної прикордонної служби України (через ТОВ «ТД «Бухта Удачи»), пункт розвантаження м. Хмельницький (а. с. 10).

Цього ж дня, ОСОБА_1доставив вантаж в м. Житомир і передав його представникам ТОВ «ЦЕССАНІТ ІНВЕСТ», за актом прийому-передачі товару. При цьому відповідач пояснив, що доставку вантажу супроводжували по телефону той же диспетчер та представник отримувача вантажу (а. с. 24).

Наступного дня було виявлено, що вантаж доставлено не за призначенням.

За фактом втрати вантажу директор ТОВ «Фиш Маркет» ОСОБА_2 подав на ім'я начальника Житомирського відділу поліції ГУ НП в Житомирській області заяву про вчинення кримінального правопорушення, а також після того, як відповідач відмовився відшкодувати вартість втраченого товару.

Позивач в обґрунтування позову послався на договір про надання автотранспортних послуг, що укладений 26.09.2016 між ТОВ «Алама-Транс» та ОСОБА_1, за яким останній відповідає за шкоду завдану замовнику послуг з перевезення вантажів.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Згідно зі ст. ст. 11, 509 ЦК України, договір є однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно п. 10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363 перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками або за разовими договорами.

З матеріалі справи вбачається, що 26.09.2016 за №П26/09/16/1 між ТОВ «Фиш Маркет» та ТОВ «Алама-Транс» було укладено договір на перевезення вантажу автомобільним транспортом. ТОВ «Алама-Транс» взяло на себе зобов'язання з перевезення автомобілем «Mercedes-Benz», р.н. НОМЕР_1, водій ОСОБА_1, 2 тон риби глибокої заморозки за маршрутом м. Київ - м. Хмельницький, тобто взяли на себе зобов'язання перевізника. Даним договором встановлено, що виконавець несе матеріальну відповідальність за перевезення продукції в розмірі вартості такої продукції (а. с. 26).

Вантаж вантажоодержувачу виданий не був, а, отже, має місце втрата даного вантажу.

У зв'язку з чим ТОВ «Фиш Маркет» понесло збитки в розмірі 135 450,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України є порушення зобов'язання встановлені договором або законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України. Відповідно до її положень майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторонами укладеного договору на перевезення вантажу автомобільним транспортом від 26.09.2016 за №П26/09/16/1 є ТОВ «Фиш Маркет» (замовник) та ТОВ «Алама-Транс» (виконавець). Даним договором встановлено, що виконавець несе матеріальну відповідальність за перевезення продукції в розмірі вартості такої продукції.

Таким чином, між сторонами по справі не виникли цивільно-правові відносини та відсутній зв'язок між неправомірними діями ОСОБА_1 та завданими збитками ТОВ «Фиш Маркет».

За наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 932 ЦК України, ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги» за втрату вантажу відповідальним перед клієнтом лишається експедитор, який в подальшому має право в порядку регресу відшкодувати збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням обов'язків іншою особою, а також застосувати інші засоби відповідальності, що передбачені договором між експедитором та іншою особою або цивільним законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі відшкодування збитків позивачу ТОВ «Алама-Транс», останній не позбавлений можливості звернення до суду із зворотною вимогою до ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальною особою за перевезення та збереження вантажу, яке відвантажене не в належному місті був відповідач не можуть бути підставою для скасування рішення суду, враховуючи вищевикладене та обраний спосіб захисту позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на ігнорування судом показів свідків та пояснень спростовуються змістом рішення та не можуть бути обставиною для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фиш Маркет» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко