Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/3400/19
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м у к р а ї н и

25 листопада 2019 року Київський районний суд м. Полтави в складі:
головуючий суддя Яковенко Н.Л.,

секретар судового засідання Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 552/3400/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14 серпня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 23 січня 2019 року працював у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця команди ВОХОР. 14 травня 2019 року звертався до сімейного лікаря, мав продовжити лікування та спостереження, але графік роботи змінили на щоденний, тому продовжити лікування не міг. 15 травня 2019 року попросив надати відпустку без збереження заробітної плати, в задоволенні якої відмовили, тому 16 травня 2019 року розірвав трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказував, що 23 травня 2019 року отримав трудову книжку та дізнався, що був звільнений не 16 травня 2019 року, а 21 травня 2019 року за ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Просив визнати незаконним наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 97 від 21 травня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом та зобов`язати командира військової частин поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді стрільця команди ВОХОР.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 4 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті.

Відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 25 жовтня 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свої заперечення обґрунтовував тим, що звільнення позивача було обумовлено порушенням останнім трудового законодавства.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву та пояснив, що відповідачем без його згоди було встановлено йому 8-годинний робочий день, про що дізнався 13 травня 2019 року. Вважає, що мала місце істотна зміна умов праці, з чим не погодився та 16 травня 2019 року розірвав трудовий договір. Пояснив, що 16 травня 2019 року з`явився на робоче місце, але близько 11 години залишив місце роботи. Заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України намагався подати начальнику команди ВОХОР ОСОБА_3 , але той відмовився прийняти, тому заява була залишена на КПП, коли залишав місце роботи.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що звільнення позивача було проведено у зв`язку з порушенням останнім трудової дисципліни, оскільки мав місце прогул, та з дотриманням норм законодавства. Заяв на звільнення з роботи за власним бажанням позивач не подавав, лише 22 травня 2019 року до військової частини засобами поштового зв`язку надійшла ксерокопія заяви ОСОБА_1 з проханням звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на яку було надано письмову відповідь.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу № 14 від 22.01.2019 прийнятий на роботу з 23 січня 2019 року на посаду стрільця команди воєнізованої охорони.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2019 № 157 «Про проведення службового розслідування» (а.с. 119, 112) наказано провести розслідування по факту грубого порушення виконання службового завдання вартовим стрільцем команди воєнізованої охорони працівником ЗСУ ОСОБА_1 . На час проведення розслідування стрільця ОСОБА_1 відсторонено від несення вартової служби та встановлено йому 8-ми годинний робочий день.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Встановлення роботодавцем 8-ми годинного робочого дня на час проведення розслідування не є зміною істотних умов праці, передбаченою частиною третьою статті 32 КЗпП України, тому посилання позивача на те, що відповідачем без його попереднього попередження було змінено істотні умови праці, є безпідставним.

Наказом від 21.05.2019 № 97 звільнено з роботи 21 травня 2019 року працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , стрільця команди воєнізованої охорони, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вважає своє звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, обґрунтовуючи свої вимоги припиненням трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При цьому в силу норм законодавства для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визначаються такі причини, що виключають вину працівника.

Судом встановлено та не оспорюється позивачем, що ОСОБА_1 16 травня 2019 року в робочий час був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Також ОСОБА_1 був відсутній на роботі 17, 20 та 21 травня 2019 року.

Дана обставина повністю підтверджена рапортами та доповідними записками начальника команди ВОХОР ОСОБА_3 , який є безпосереднім керівником позивача (а.с. 79, 83, 85, 88), складеними актами (а.с. 80, 81, 82, 84, 86, 87, 89), які не спростовані позивачем.

Окрім складених відповідачем актів, дана обставина повністю визнається позивачем ОСОБА_1 , який надав в судовому засіданні пояснення про те, що залишив роботу 16 травня 2019 року близько 11 години за умови, що робочий день було встановлено до 17 години, в період 17, 20 та 21 травня 2019 року на роботу не виходив.

Вирішуючи питання щодо поважності причин неявки позивача на роботу безпосередньо 16 травня 2019 року, а також в подальшому 17, 20 та 21 травня 2019 року суд враховує таке.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує залишення місця роботи розірванням 16 травня 2019 року трудового договору.

Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, однією з яких є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до норм ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на яку посилається позивач як на підставу розірвання трудового договору з відповідачем, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, норми трудового законодавства обов`язковою передумовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачають необхідність волевиявлення працівника шляхом подання відповідної заяви працівником роботодавцю про звільнення з роботи.

В будь-якому випадку останній день роботи буде вважатися днем звільнення.

У разi припинення трудового договору незалежно вiд пiдстав власником або уповноваженим ним органом видається вiдповiдний наказ (розпорядження).

Як встановлено судом, відповідний наказ чи розпорядження про припинення трудових відносин з позивачем 16 травня 2019 року відповідачем не видавався.

Будь-які докази ні підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 16 травня 2019 року звертався до відповідача з заявою про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України матеріали позовної заяви не містять.

Той факт, що 16 травня 2019 року ксерокопія заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачем ОСОБА_1 була надіслана відповідачу засобами пошитого зв`язку (а.с. 98-100), яка отримана відповідачем 22 травня 2019 року, не може бути оцінений як поважність причин відсутності позивача на роботі в період 16, 17, 21 травня 2019 року, оскільки роботодавець не знав та не міг знати про існування такої заяви.

Сам позивач ОСОБА_1 стверджуючи в поданій до суду позовній заяві про те, що один примірник заяви про розірвання трудового договору 16 травня 2019 року лишив роботодавцю, не надав доказів на підтвердження факту подання заяви.

Натомість, надаючи свої пояснення в судовому засіданні, позивач підтвердив, що заяву про звільнення не здавав ні до відділу кадрів, ні до канцелярії, ні до будь-якого підрозділу, який би мав можливість та повинен був зареєструвати факт подання такої заяви, а пояснив, що після того, як заяву відмовився отримати начальник команди ВОХОР ОСОБА_3 , залишив таку заяву на КПП. Тим самим позивач підтвердив обставину, що до роботодавця заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України подана не була.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача про відсутність позивача ОСОБА_4 на роботі в період з 16 травня 2019 року без поважних на те причин.

При вирішенні справи судом також враховується і та обставина, що в будь-якому випадку останнім днем роботи у разі розірвання трудового договору з ініціативи працівника є той же день тижня, у який працівник попередив про це власника письмово.

У випадку надіслання заяви про звільнення засобами поштового зв`язку саме дата отримання рекомендованого листав з повідомленням відповідальним працівником роботодавця і буде датою повідомлення роботодавця про звільнення та відповідно останнім днем роботи працівника.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, в поданій до суду позовній заяві не просить суд змінити формулювання причин звільнення, а заявляє вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Встановивши дані обставини, враховуючи підтверджений дослідженими в справі доказами факт прогулу позивача ОСОБА_1 , тобто, факт його відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без жодних поважних причин, суд приходить до висновку, що відповідач, який є роботодавцем, в силу норм п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мав повноваження на розірвання укладеного з позивачем трудового договору.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, уповноваженим органом, правомірно.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як встановлено судом, звільнення позивача ОСОБА_1 було проведено за умови отримання попередньо згоди Первинної організації працівників військової частини НОМЕР_1 професійної спілки працівників Збройних Сил України (а.с.97).

При вирішенні справи судом враховується, що відповідач в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України, вжив всіх можливих заходів для того, щоб отримати від порушника трудової дисципліни пояснення.

За нормами трудового законодавства метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з`ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним.

Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач як роботодавець, вжив достатніх заходів, направлених на отримання від позивача пояснень щодо причин відсутності на робочому місці.

Зокрема, як встановлено судом, відповідач неодноразово здійснював вихід за місцем проживання позивача ОСОБА_1 з метою отримання пояснень від останнього щодо допущених ним порушень трудової дисципліни (а.с. 91- 93).

Роботодавець намагався отримати такі пояснення в телефонному режимі (а.с. 95), а також шляхом направлення засобами поштового зв`язку запрошень про необхідність з`явитися на засідання професійної спілки працівників Збройних Сил України.

Верховний Суд України у своїй постанові від 19.12.2016 у справі №6-2801цс15 вказав, що правова оцінка дисциплінарного проступку повинна проводитися на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмових пояснень працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку вимагати письмове пояснення від працівника і неотримання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні заявлених ним позовних вимог судовий збір за розгляд судом справи про поновлення на роботі суд вважає за можливе віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Полтави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач військова часина НОМЕР_1 , місцезнаходження АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, місцезнаходження 36014, м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 1/23, .

Повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

25.11.2019