ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2427/19 Справа № 209/114/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за поданням головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 січня 2016 року головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області Добриднік С.А. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 В обґрунтування подання вказує, що на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження 49661654 з примусового виконання виконавчого листа № 3/369/2015ц від 02 червня 2015 року, виданого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суми боргу в розмірі 37 891,44 доларів США та судового збору в розмірі 3 654,00 гривень. 15 грудня 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного рішення суду, про що винесено відповідну постанову, копію якої направлено сторонам. У встановлений державним виконавцем строк для самостійного виконання рішення суду, боржник рішення не виконав. Враховуючи значну суму боргу за виконавчим документом та відсутність реального погашення боргу, а також беручи до уваги, що боржник приховує від державного виконавця дані стосовно отримання доходів, є підстави вважати, що боржник може виїжджати за межі України і в даному праві боржника можливо обмежити до повного виконання ним цивільних зобов'язань. Про рішення суду боржнику відомо, проте небажання виконувати покладеного судом обов'язку щодо виплати коштів стягувачеві, виконувати законні вимоги державного виконавця та рішення суду в цілому, з боку боржника є очевидним (а.с. 2-3).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 - задоволено.

Тимчасово обмежено боржнику, громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який фактично перебуває за адресою: АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України - до моменту фактичного виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" суми боргу в розмірі 37 891,44 доларів США та судового збору в розмірі 3 654,00 гривень (а.с. 13).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування вказаної ухвали та постановлення нової, якою відмовити в задоволенні подання (а.с. 25-28).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 02 червня 2015 року видано виконавчий лист по справі №303/369/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суми боргу в розмірі 37 891,44 доларів США та судових витрат в розмірі 3 654,00 гривень (а.с.4).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського МУЮ Добридніком С.А. від 15 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення за вищевказаним виконавчим листом (а.с. 5 зворот).

Відповідно до довідки від 07 грудня 2015 року стягувачем було встановлено, що боржник неофіційно працевлаштований в м. Кам'янське (до перейменування м. Дніпродзержинськ) та фактично мешкає в найманій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до акту від 22 грудня 2015 року державним виконавцем згідно ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" здійснено вихід за адресою мешкання боржника, проте, двері квартири ніхто не відчинив (а.с. 7).

Згідно направлених запитів, отримано інформацію від Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України (а.с. 8).

Відповідно до інформаційної довідки від 23 грудня 2015 року визначено все належне боржнику ОСОБА_2 на праві власності майно (а.с. 9-10).

З цієї ж довідки також вбачається, що на підставі постанови державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області Добриднік С.А. на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт.

Задовольняючи подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області Добридніка С.А., суд першої інстанції посилався на ст. 377-1 ЦПК України та виходив із того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, на виклики до державного виконавця не з'являється, та нехтує законними вимогами державного виконавця, тому є необхідність задоволення подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2

Однак, із зазначеними висновками суду 1 інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи зазначене, при вирішенні питання про тимчасове обмеження конституційного права, державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Пунктом 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали) передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Аналогічне право визначене пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" чинної редакції.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали), питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, підлягає з'ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов'язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умови ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Звертаючись до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець не надав доказів того, що ним вчинено всі дії, передбачені Законом України " Про виконавче провадження " спрямовані на погашення боргу. Також не надано доказів того, що боржник знає про наявність зобов'язання, ухиляється від виконання зобов'язань, вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють його виконання, що боржник за час виконання виїжджав за межі України, що призвело до неможливості вчинення певних виконавчих дій, або боржник безпідставно та неодноразово не з'являвся на виклики державного виконавця.

Таким чином, посилання суду, як на підставу задоволення подання, на те, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та нехтує законними вимогами державного виконавця, є необґрунтованими, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року - скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: