Дата документу 13.03.2019 Справа № 336/4272/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4272/17 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
провадження № 22-ц/807/818/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: орган місцевого самоврядування - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач по справі є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбних відносин з відповідачем, сторони мешкають окремо, та їх донька залишилась проживати з нею. Відповідач з донькою не спілкується, вихованням та утриманням доньки не займається, дитина знаходиться на її утриманні. Тривалий час батько не підтримує з дитиною ніяких стосунків, не приділяє їй уваги, не цікавиться її вихованням та життям.

Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов'язків, у зв»язку з чим просила суд позбавити його батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2018 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи про безпідставне застосування до нього крайніх заходів у вигляді позбавлення його батьківських прав, в той час як його участь у спілкуванні з дочкою і її вихованні залежить від об»єктивних обставин - виїзду позивача з дитиною на постійне місце мешкання до іншої країни, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, кожен з яких підтримав свою позицію, представника служби у справах дітей, яка підтримала висновок органу опіки та піклування, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 вересня 2007 року, сторони у справі зареєстрували шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_5.

23 березня 2011 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя ухвалено рішення про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки в розмірі 1500 грн. щомісячно.

03 жовтня 2011 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя ухвалено рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

З часу розірвання шлюбу дитина проживає з матір»ю та знаходиться на її утриманні.

11 серпня 2014 року відповідачем надана згода на виїзд його доньки на постійне місце проживання до держави Сполучені Штати Америки у супроводі матері ОСОБА_4, яка посвідчена нотаріусом.

08 грудня 2016 року відповідачем складена інша заява, якою він заперечує проти виїзду його дитини за межі України, яка також посвідчена нотаріально. Проте ця заява не була надана до компетентних органів, та з пояснень відповідача слідує, що він не хотів зашкодити інтересам доньки.

З наданої 31 січня 2018 року Шевченківським відділом ДВС м. Запоріжжя довідки вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 104 850 грн.

20 лютого 2018 року у відношенні відповідача Шевченківським відділом ДВС м. Запоріжжя застосовані обмеження у праві полювання, користування зброєю, виїзду за межі України, керування транспортними засобами, до погашення заборгованості зі сплати аліментів.

17 травня 2018 року органом опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському району наданий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Згідно відомостей, наданих Прикордонною службою України, дитина вперше виїхала з межі України 03 червня 2015 року та перебувала в Україні у період з 18 грудня 2015 року по 04 січня 2016 року, у період з 09 червня 2016 року по 19 серпня 2016 року та у період з 17 червня по 18 серпня 2017 року. Перетин кордону відбувався за згоди батька дитини.

За поясненнями сторін у справі встановивши, що відповідач не намагався налагодити контакт з дочкою як до її виїзду 03 червня 2015р. за кордон, так і в періоди її приїзду в Україну, а також взявши до уваги всі вищенаведені обставини, суд вбачав у бездіяльності відповідача ухилення від виконання батьківських обов»язків, яке носить свідомий та винний характер, тому вважав наявними підстави для позбавлення його батьківських права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд, зосередившись на встановленні його бездіяльності щодо виконання батьківських обов»язків, не вмотивував, яким інтересам дитини відповідає позбавлення його батьківських права щодо неї, а також не навів доказів, які б безспірно свідчили саме про його умисне ухилення від виховання дочки.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як- найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Судом наведено також загальні роз»яснення, надані в пункті 16 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 20.03.2007р. щодо обставин, які можуть свідчити про наявність факту ухилення батьків від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини.

Між тим, на інші роз»яснення цієї постанови судом уваги не звернуто, хоча вони містять наразі саме визначні постулати, які кореспондуються з положеннями статті 3 Конвенції «Про права дитини» щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «HUNT v. UKRAINE» зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв»язків із сім»єю, крім випадків, коли сім»я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною ( справа «MAMCHUR v. UKRAINE»).

Тому при розгляді справ такої категорії слід встановити: наявність винної поведінки батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, а також, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону, чи сприяє захисту інтересів дитини позбавлення її права на батьківське піклування одного з батьків та яке ставлення самої дитини до свого батька.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитись не лише в невиконанні батьком обов»зків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов»язки.

Оскільки позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відпо-відальності, то застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.

При розгляді цієї справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов»язків умисно, тобто, що він систематично, незаважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов»язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Так, у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження, зокрема, з боку органу опіки та піклування.

Взагалі за матеріалами справи відслідковується, що функції зазначеного органу у цій справі виконується формально.

Так, встановивши на засіданні комісії з питань прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, що ОСОБА_5 мешкає з матір»ю ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3 має велику заборгованість за аліментами, районна адміністрація визначила, що останній ухиляється від виконання своїх обов»язків, тому надала висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно цієї дитини ( а.с. 109).

Підтримуючи цей висновок в судовому засіданні апеляційного суду, головний спеціаліст відділу по Шевченківському району служби у справах дітей Запорізької міської ради пояснювала, що на засіданні комісії не з»ясовувались причини невиконання ОСОБА_3 обов»язку з виховання дитини, а також не з»ясовувалось, чи створювались йому перешкоди у спілкуванні з дитиною з боку матері ОСОБА_4 Також не змогла пояснити, як позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_5 буде відповідати її інтересам.

Разом з тим, суд, встановивши, що ОСОБА_3 12.10.2017р. звертався з заявою до органу опіки та піклування про створення йому з боку ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні з дочкою, не надав цьому належної оцінки.

Між тим, вбачається, що останньому не байдуже до долі дитини, та він визнав, що в її інтересах буде надання ним згоди на виїзд до США. Та висновки суду про те, що в дати приїзду дитини в Україну останній не намагався зв»язатись з нею будь-яким чином (телефон, скайп, Інтернет), що свідчить, на переконання суду, про винне ухилення від виконання батьківських обов»язків, зроблені без повного з»ясування всіх обставин у сукупності.

Так, останньому могли бути невідомі дати приїзду дитини в Україні, оскільки батьки не спілкуються між собою, а в заяві до органу опіки та піклування відповідач зазначав, що його колишня дружина не надає йому можливості спілкуватись з донькою ані по телефону, ані по скапу, ані іншим чином ( а.с. 68).

Таким чином, суд у цій справі не врахував того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, та того, що до батька раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, а факт звернення ним до органу опіки та піклування з приводу перешкод у спілкуванні з дочкою, заперечення ним позовних вимог про позбавлення батьківських прав та оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свого малолітню дочку.

Відтак, колегія вважає, що у цій справі за вищенаведеними обставинами на теперішній час не встановлено підстав для застосування такої крайньої міри як позбавлення батька батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_7.

Тому колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою та у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 6ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2018 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2019р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.