КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/18983/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Піхур О.В.

19 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про дострокове припинення дії свідоцтва на знак для товарів і послуг, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та просив достроково припинити повністю дію Свідоцтва України на знак для товарів і послуг НОМЕР_1 щодо всіх товарів і послуг, для яких зареєстровано знак та зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України внести до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про дострокове припинення дії вказаного Свідоцтва України на знак для товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4669/2019
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, вносити до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг будь-які зміни, що стосуються правового стану знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1, а саме - щодо передання прав на знак для товарів та послуг за вказаним свідоцтвом повністю або частково, щодо реєстрації ліцензійних договорів за вказаним свідоцтвом, а також щодо припинення дії вказаного свідоцтва України на знак для товарів та послуг, шляхом відмови ОСОБА_3 від нього повністю або частково, та здійснювати пов'язані з цим публікації в офіційному бюлетні «Промислова власність», крім тих змін, що відображають та стосуються дострокового припинення дії свідоцтва на знак для товарів та послуг НОМЕР_1 відповідно до рішення суду у цій справі; заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо знака для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1, а саме - передавати повністю або частково право власності на знак для товарів та послуг за даним свідоцтвом України, надавати дозволи (видавати ліцензії) на використання знака іншим особам, у тому числі на підставі ліцензійних угод, а також відмовлятися від вказаного свідоцтвом України повністю або частково.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права. В обґрунтуванням своїх доводів вказує, що ОСОБА_3 до моменту набуття судовим рішенням законної сили може відчужити знак для товарів і послуг будь-якій третій особі чи відмовитися від Свідоцтва повністю або частково, що може призвести до утруднення чи неможливості виконання судового рішення, якщо воно буде винесено на користь позивача.

Звертає увагу на те, що заявник просить лише обмежити право відповідача 1 розпоряджатися знаком.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що у заяві позивача висловлені припущення, суд першої інстанції вірно оцінив обставини справи з точки зору розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених позивачем вимог обставинам справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_3, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності для цього правових підстав. У поданій заяві належним чином не мотивовано те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також враховуючи заявлені позовні вимоги та звертаючи уваги на те, що позивач просить шляхом забезпечення цивільного позову, фактично ухвалити рішення по заявленим ним позовним вимогам без розгляду справи по суті, що процесуально є не допустимим.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та просив достроково припинити повністю дію Свідоцтва України на знак для товарів і послуг НОМЕР_1 щодо всіх товарів і послуг, для яких зареєстровано знак та зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України внести до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про дострокове припинення дії вказаного Свідоцтва України на знак для товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність» (а. с. 2-5). У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, вносити до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг будь-які зміни, що стосуються правового стану знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1, а саме - щодо передання прав на знак для товарів та послуг за вказаним свідоцтвом повністю або частково, щодо реєстрації ліцензійних договорів за вказаним свідоцтвом, а також щодо припинення дії вказаного свідоцтва України на знак для товарів та послуг, шляхом відмови ОСОБА_3 від нього повністю або частково, та здійснювати пов'язані з цим публікації в офіційному бюлетні «Промислова власність», крім тих змін, що відображають та стосуються дострокового припинення дії свідоцтва на знак для товарів та послуг НОМЕР_1 відповідно до рішення суду у цій справі; заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо знака для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1, а саме - передавати повністю або частково право власності на знак для товарів та послуг за даним свідоцтвом України, надавати дозволи (видавати ліцензії) на використання знака іншим особам, у тому числі на підставі ліцензійних угод, а також відмовлятися від вказаного свідоцтвом України повністю або частково (а. с. 11-12).

ОСОБА_2 зазначив, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_3 до моменту набуття судовим рішенням законної сили може відчужити знак для товарів та послуг, будь-якій третій особі, що може призвести до невиправданого кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а також що вказані обставини можуть затягнути вирішення спору по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору, наприклад, укладати договір, проводити платежі, передавати майно. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Звертаючись до суду, заявник належним чином не вказав причини, у зв'язку із якими необхідно вжити заходи забезпечення позову саме обраним способом та не обґрунтував існуванням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що предметом спору є вимога про дострокове припинення повністю дії Свідоцтва України на знак для товарів і послуг НОМЕР_1 щодо всіх товарів і послуг, для яких зареєстровано знак.

Аналіз законодавства, що регулює правовідносини пов'язані із правом власності, дає змогу прийти до висновку, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.

Матеріали справи містять данні про те, що у позовній заяві не ставиться питання про визнання за позивачем права власності на знак для товарів і послуг НОМЕР_1 щодо всіх товарів і послуг, для яких зареєстровано знак за Свідоцтвом України.

Крім того, у разі задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб зазначений позивачем фактично буде наперед вирішений спір між сторонами та власник спірного знаку буде позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися останнім на власний розсуд, що на думку колегії суддів є неприпустимим.

Законодавець надав право звернення із даним позовом будь-якій особі, яка вважає, що її права порушуються внаслідок можливого тривалого невикористання знака для товарів і послуг відповідачем, але на думку колегії суддів до вирішення справи по суті суд не може обмежувати права власника на спірний знак.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню клопотання позивача, оскільки забезпечення позову в такий спосіб суттєво обмежує право власника на спірний знак для товарів і послугта ОСОБА_2, шляхом поданої заяви фактично просить ухвалити рішення по заявленим ним позовним вимогам без розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів визнає законними й належно мотивованими висновки районного суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20.03.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: О.Ф. Лапчевська

Б.Б.Левенець