КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1175/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка дії в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація (як орган опіки і піклування) в особі Служби у справах дітей про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка дії в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи:ОСОБА_4, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація (як орган опіки і піклування) в особі Служби у справах дітей про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі, з дозволу позивача, зареєстровані : ОСОБА_4 - син позивача, його колишня дружина ОСОБА_5 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.1999 року по 03.06.2011 року.

Внаслідок розірвання шлюбу відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - остання, як і неповнолітні діти перестали бути членами сім'ї позивача як власника житла.

З 2009 року відповідачі добровільно залишили спірну квартиру та проживають за іншими адресами, будь-яких перешкод у їх проживанні позивач не створювала. Крім того, відповідачі не приймають участі у утриманні квартири, не сплачують житлово-комунальні послуги за користування нею. Тягар по утриманню житла несе позивач, яка є пенсіонеркою, отримує мінімальну пенсію. Реєстрація в належній їй квартирі двох працездатних осіб - відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не дозволяє позивачу скористатись своїм правом на отримання субсидії.

Посилаючись на положення ст.ст.405, 406 ЦК України, просила суд усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, звернулась до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Свої вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 в 2011 році, вони з дітьми тимчасово проживають в квартирі АДРЕСА_2. Строк дії договору тимчасового проживання, на підставі якого позивач за зустрічним позовом разом з дітьми проживають за останньою адресою закінчився 01.09.2017 року, іншого житла вони не мають. Зазначає, що внаслідок реєстрації її місця проживання за адресою позивача, при нарахуванні та оплаті житлово-комунальних послуг нараховується знижка у розмірі 50 відсотків, оскільки вона є особою, постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії.

Також зазначає, що вона разом з дітьми намагалась вселитись до спірної квартири, а саме: 19.10.2017 року та 09.12.2017 року направляла листи ОСОБА_3 про вселення її та дітей та 20 січня 2018 року прибула до спірної квартири, однак, двері квартири їй не відчинили, про що вона повідомила органи поліції. Зазначає, що вона з дітьми має право користування спірною квартирою, у чому їй перешкоджає відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

Просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом вселення її та дітей до неї.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В задоволені іншої частини вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3подала апеляційну скаргу та просила рішення в частині відмови в задоволені первісних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими що втратили право користування жилим приміщенням скасувати. Вважає. що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Позовні вимоги про виселення відповідачів нею не заявлялись. ОСОБА_5 повністю забезпечена нерухомим майном, а саме: двокімнатна квартира в м. Києві, що належить її тітці ОСОБА_8 а також нерухоме майно, що належить її матері ОСОБА_9 Рішення суду порушує її права як власника квартири.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачі не подавали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивач є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 15,80 кв.м., загальною - 34 кв.м. (а.с.11-13).

Відповідач ОСОБА_4 є сином позивача. З 24.07.1999 року по 03.06.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 (а.с.23-24). Від шлюбу подружжя має двох дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти проживають разом з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору тимчасового проживання, строк дії якого закінчився 01.09.2017 року.

Задовольняючи первісні позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою суд виходив із того, що вона протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, залишила її добровільно, перешкод у проживанні їй не чинилось власником квартири. Крім того, після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 ОСОБА_5 не може вважатись членом сім'ї позивача за первісним позовом ОСОБА_3 Підстава, з якої їй було надано право на проживання в даній квартирі відпала.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Згідно із ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд.

Ст.317 ЦК України передбачено. , що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.(ст.321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі забезпечили реєстрацію місця проживання своїх дітей.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав та просив його задовольнити.

Однак, позивач ОСОБА_3 не довела суду, що реєстрація місця проживання дітей якимось чином порушує її права як власника володіння, на користування та розпорядження квартирою.

Сама позивач у спірній квартирі не зареєстрована, має інше місце проживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням неповнолітньої ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував принцип пропорційності, зважуючи на необхідність забезпечення державою інтересів дітей та виходив із того, що відсутні порушення прав позивача за первісним позовом, як власника спірної квартири, реєстрацією місця проживання онуків за його адресою.

Посилання апелянта на те, що сім'я відповідачки ОСОБА_5 повністю забезпечена нерухомим майном не підтверджується матеріалами справи.

Наявність майна у тітки та матері відповідачки не є підтвердженням того, що ОСОБА_5 забезпечена житлом та має можливість зареєструвати місце проживання дітей.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось тому судом апеляційної інтанції не переглядалось.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: