Головуючий у І інстанції Усатова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернуласядо Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 22 серпня 1996 року. 12 березня 2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. було видано дублікат договору дарування від 22 серпня 1996 року у зв`язку з втратою оригіналу. Дублікат договору дарування від 22 серпня 1996 року було зареєстровано в Київському БТІ 19 грудня 2002 року на підставі законодавства, яке діяло на той час.

Відомості про право власності на квартиру були внесені 26 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; згідно цих відомостей власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1

Вищевказана квартира була подарована ОСОБА_1 у 1996 році її батьком ОСОБА_2 , в інтересах малолітньої ОСОБА_1 у 1996 році діяла її маги ОСОБА_4

23 січня 2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, після розірвання шлюбу між її батьками, малолітня ОСОБА_1 проживала зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, після розірвання шлюбу, останні домовились, що ОСОБА_2 використовуватиме квартиру до досягнення повноліття їхньою спільною дитиною ОСОБА_1 , власника квартири.

Після досягнення повноліття позивачка зареєструвалася у належній їй квартирі.

Позивач в позові посилалась на те, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, проживає ОСОБА_2 зі своєю дружиною ОСОБА_3 та з двома малолітніми дітьми, що перешкоджає позивачу реально користуватися своїм майном: проживати та повноцінно використовувати його у своїх інтересах. При цьому, будь-яких договорів, які надають право ОСОБА_2 на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , з його дружиною та дітьми відсутні.

Комунальні платежі за квартиру за період 2014-2016 років оплачувалися позивачем, до 2014 року комунальні платежі оплачувалися матір`ю позивача.

Жодних письмових дозволів ОСОБА_2 та його сім`ї на проживання в зазначеній квартирі ОСОБА_1 не надавала, договори оренди між позивачем та відповідачами не укладалися. Починаючи з початку 2016 року, в усній формі позивач та її мати ОСОБА_4 зверталися до ОСОБА_2 з проханням звільнити квартиру, на що останній заявив, що до 31 жовтня 2016 року залишить квартиру позивача разом зі своєю дружиною та дітьми, однак порушив своє усне зобов`язання та квартиру не звільнив.

Відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.02.2017 року №80401833, ОСОБА_2 володіє домоволодінням за адресою: АДРЕСА_4 , право власності набуто 21.11.2003 року; відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.02.2017 року №80402802, ОСОБА_3 володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , право власності набуто 07.02.2010 року, та домоволодінням за адресою: АДРЕСА_6 ; право власності набуто 05.09.2006 року.

Враховуючи вищенаведені обставини та зважаючи на те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном, позивач звернулась до суду з позовом про виселення відповідачів з житлового приміщення без надання їм іншого житла.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 , останній просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечили та просили залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Українською біржею «Десятинна» 27.05.1994 року, за реєстраційним №1/2517-2570, і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 29.07.1994 року за №525, ОСОБА_2 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 після зміни назви - АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 07.05.1993 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а 23.01.2001 року шлюб було розірвано.

За час перебування останніх у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_1

22.08.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , 1994 року народження, було укладено договір дарування квартири, згідно якої ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 після зміни назви - АДРЕСА_1, реєстровий №3540.

12.03.2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. видано ОСОБА_4 , яка діє від імені та в інтересах своєї неповнолітньої дочки - ОСОБА_1 , 1994 року народження, дублікат вищевказаного договору дарування квартири замість втраченого.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 проживає у належній їй на праві власності квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_3 та двома малолітніми дітьми без жодних правових підстав, без її дозволу, що порушує її право користуватися належним їй майном та проживати в ньому. Крім того, зазначила, що на неодноразові її та її матері звернення у 2016 році з проханням звільнити квартиру, ОСОБА_2 заявив, що звільнить спірне житло до 31.10.2016 року, однак цього не зробив, проігнорувавши також письмову вимогу адвоката позивача про звільнення квартири. Також зазначила, що відповідачі не сплачують комунальні послуги за квартиру, які до 2014 року оплачувалися матір`ю позивачки, а в 2014-2016 роках - позивачем особисто.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане узгоджується з положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, як визначено частиною 4 статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_1 після зміни назви - АДРЕСА_1 , як її власник, та в подальшому залишився проживати у ній після укладення договору дарування квартири у 1996 році, як член сім`ї власника в порядку ст. 156 ЖК Української РСР, в зв`язку із чим посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для застосування положень ст. 168 ЖК Української РСР для виселення ОСОБА_2 з належної позивачці квартири цілком правильно судом визнано необґрунтованими. При цьому, колегія суддів зауважує, що посилання позивача на систематичне невнесення відповідачем квартирної плати і плати за комунальні послуги, як підставу для виселення, є необґрунтованими, оскільки обов`язок по утриманню житла, в тому числі сплати комунальних платежів, несе його власник, яким в даному випадку являється позивач ОСОБА_1 . Крім того, між ОСОБА_1 , як власником житла та наймодавцем, та ОСОБА_2 , як наймачем, договір найму не укладався, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 168 ЖК Української РСР.

Недоведеним в судовому засіданні є і той факт, що проживання ОСОБА_2 у належній його дочці квартирі створює їй перешкоди у користуванні нею, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження даних обставин, зокрема, доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , який перешкоджає позивачу користуватися належним їй майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи факт недоведеності позивачем підстав її позовних вимог, зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.ст. 156, 168 ЖК Української РСР, з належної їй квартири.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: