Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 283/875/17

провадження № 61-10519св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Прожектор»,

представники відповідача: Фещенко Роман Володимирович, Гордієнко Костянтин Геннадійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області у складі судді Ярмоленка В. В. від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Коломієць О. С., Павицької Т. М. від 20 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Прожектор» (далі - ТОВ «Прожектор») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 травня 2016 року вона працювала ТОВ «Прожектор» на посаді начальника цеху № 11, а з 15 квітня 2017 року вона була звільнена у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки її не було повідомлено про скорочення штату в установленому законом порядку та не запропоновано вакантні посади на цьому ж товаристві.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати незаконним наказ № 5-к від 18 квітня 2017 року про її звільнення; поновити її на посаді начальника цеху № 11; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 270,35 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 196,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо законності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували всіх фактичних обставин справи; не врахували, що позивач не була ознайомлена із наказом про скорочення штату та не містить такої правової підстави і наказ про її звільнення; позивач не була належним чином повідомлена про майбутнє скорочення та їй не запропоновано іншу посаду, яка була вакантна на товаристві на час її звільнення.

У додаткових поясненнях до касаційної скарги ОСОБА_1 послалась на те, що її освіта, рівень кваліфікації та досвід давали можливість зайняти посаду президента товариства, яка їй запропонована не була.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

До Верховного Суду надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 283/875/17 з Малинського районного суду Житомирської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що з 18 травня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника цеху № 11 ТОВ «Прожектор».

Згідно з наказом ТОВ «Прожектор» № 8 від 01 лютого 2017 року «Про упорядкування чисельності та штатного розпису на підприємстві» у зв`язку з оптимізацією виробництва та змінами в структурі підприємства, пов`язаними з реорганізацією цехів у виробничі дільниці, упорядкування чисельності та штату працівників цех № 11 шляхом перетворення реорганізовано у виробничу дільницю апаратури зв`язку та залізничного обладнання та з 01 квітня 2017 року скорочено посади начальника цеху № 11, начальника цеху № 7, комірника цеху № 7, товарознавця адміністративно-господарського відділу, інспектора з контролю якості продукції.

01 лютого 2017 року позивач ознайомлена з наказом № 11-к від 01 лютого 2017 року «Про попередження працівників підрозділів про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності (штату)» з 03 квітня 2017 року, про що свідчить її підпис.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 в додатковій оплачуваній відпустці з 03 по 15 квітня 2017 року наказом № 5-к від 18 квітня 2017 року позивача звільнено з посади начальника цеху № 11 з 15 квітня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Установлено, що зміни до штатного розкладу та скорочення чисельності працівників у ТОВ «Прожектор» були обумовлені оптимізацією виробництва та змінами в структурі підприємства, пов`язаними з реорганізацією цехів у виробничі дільниці, упорядкування чисельності та штату працівників цех № 11 шляхом перетворення реорганізовано у виробничу дільницю апаратури зв`язку та залізничного обладнання.

Згідно з актом від 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення та ознайомлена з наказом про скорочення штату працівників, від підписання якого остання відмовилася.

Згідно з актом від 03 травня 2017 року ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з наказом про її звільнення № 5-к від 18 травня 2017 року.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

Суд установив, що за період з 01 лютого по 15 квітня 2017 року на ТОВ «Прожектор» були наявні вакантні посади токаря-розточувальника 5 розряду, слюсаря механоскладальних робіт 6 розряду, менеджера зі збуту, президента товариства. При цьому, вакантну посаду слюсаря зайняв начальник цеху № 7 ОСОБА_3 , а інспектор з праці ОСОБА_4 - менеджера зі збуту.

На зайняття посад токаря-розточувальника 5 розряду та президента товариства позивач не відповідає за кваліфікаційними вимогами (освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння).

Наявність вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача та могли бути їй запропоновані як на час попередження про звільнення, так і на час звільнення, судом не установлена, а позивачем не доведена.

З урахуванням наведеного, перевіряючи дотримання вимог закону при звільненні ОСОБА_3 за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, суд установив, що згідно з новим штатним розписом штатна одиниця посади начальника цеху № 11, яку обіймала позивач, підлягала скороченню; іншої вакантної посади, яка б могла бути позивачу запропонована відповідно до її кваліфікаційним даним як на час її попередження про звільнення, так і на час звільнення, у відповідача не було; позивач була повідомлена про можливе звільнення в установленому законом порядку, тобто відповідачем не були порушені трудові гарантії позивача під час її звільнення.

На підставі викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун