Ухвала

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 161/18145/17

провадження № 61-2883ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Лесько А. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про припинення правовідносин за іпотечним договором (майнової поруки),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про припинення правовідносин за іпотечним договором (майнової поруки).

Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2007 року між сторонами був укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 03 травня 2007 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Зазначала, що 27 червня 2008 року між кредитором та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, відповідно до умов якої збільшено відсоткову ставку до 14 %. Позивач вважає, що обсяг відповідальності майнового поручителя за договором іпотеки збільшився без надання нею згоди на таку зміну забезпеченого іпотекою зобов'язання.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати припиненими правовідносини майнової поруки за іпотечним договором від 03 травня 2007 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності обставин, які можуть бути підставою для припинення правовідносини майнової поруки за іпотечним договором. На жодні обставини, з якими закон пов'язує припинення іпотеки, позивач не посилається. Положення частини першої статті 559 ЦК України не поширюються на іпотеку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що 03 травня 2007 року між сторонами був укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 03 травня 2007 року.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Суди також встановили, що між позичальником та кредитором 26 лютого 2008 року укладено додаткову угоду до договору невідновлювальної кредитної лінії від 03 травня 2007 року, зокрема в частині підпункту 1.1.1, яким були встановлені максимальний ліміт заборгованості, відсотки за користування кредитними коштами, а також графік погашення ОСОБА_5 заборгованості за кредитом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

У частині п'ятій статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 цього Закону визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог процесуального закону повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки укладення додаткової угоди між банком та позичальником не тягне зміну прав та обов'язків для іпотекодавця, тому що в силу своєї правової природи іпотека забезпечує належне виконання кредитного зобов'язання в межах вартості переданого в іпотеку майна.

При цьому позивач не навів обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень, внаслідок чого він позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про припинення правовідносин за іпотечним договором (майнової поруки), за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. О. Лесько