ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/794/18

Провадження № 22-ц/818/1607/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В. Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року в складі судді Колодяжної І.М., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1,частина якої належить ОСОБА_2 та на ј частину квартири, частина якої належить ОСОБА_3

Позовна заява мотивована тим, що станом на кінець вересня 2001 року позивач була єдиним власником всієї однокімнатної (18,9 кв.м - житлової площі, 31.4 кв.м - загальної площі , корисної площі - 30,5 кв.м) квартири № 17, що знаходиться в Харкові, на проспекті ОСОБА_4, в будинку № 165-Б на підставі Довідки від 12 грудня 1994 року житлово-будівельного кооперативу «Новосел» м. Харкова, зареєстрованої в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 19 грудня 1994 року за № 56995, технічного паспорта на зазначену квартиру. У серпні 2001 року до позивача звернулися зять та донька позивача з проханням допомогти у вирішенні питання виїзду на роботу та проживання за кордон, а саме: переоформити на них - кожному відповідно по 1/4 квартири (однокімнатної) № АДРЕСА_1 , адже за умовами отримання візи до Німеччини необхідна була наявність у власності особи, що виїздить жилої площі (нерухомого майна приватного житлового фонду). 26 вересня 2001 року позивач разом із відповідачами поїхали до приватного нотаріуса ОСОБА_5, де позивач уклала із відповідачами договір дарування № 1-3746, тобто «подарувала» кожному ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 1/4 квартири (однокімнатної) № АДРЕСА_1. Як стало відомо позивачу відповідачі майже відразу зареєстрували своє право власності на зазначені частки в спірній квартирі і зареєструвались за даною адресою, однак фактично не проживали там . За якою адресою фактично проживали відповідачі позивачу достеменно не відомо. В кінці грудня 2001 року відповідачі повідомили позивача, що вони нарешті їдуть жити і працювати до Німеччина. Згодом позивачу стало відомо, що приблизно в період з 2003 по 2004 рік, в Німеччині відповідачі розлучилися і кожен поїхав з Німеччини, ОСОБА_2 до Ізраїлю чи то Канади, а ОСОБА_3 вийшла знову заміж і теж виїхала з Німеччини - куди саме позивачу не повідомила.26 липня 2016 року позивач уклала договір довічного утримання із ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за р. №975, з метою забезпечення себе на останок років життя в необхідному обсязі належними умовами існування, матеріальною підтримкою, доглядом та можливістю сплати за комунальні послуги. На день подання позову, право власності на 1/2 частину спірної квартири № 17 належить ОСОБА_6, як набувачу за Договором довічного утримання № 975, а по 1/4 частини відповідно «формально» належать відповідачам. Станом на сьогоднішній день, у зазначеній квартирі зареєстрована тільки позивач. Відповідачі у спірній квартирі були зареєстровані недовго, зареєструвались майже відразу після підписання договору дарування 26 вересня 2001 року та знялись з реєстрації в кінці 2001 у зв'язку з від'їздом до Німеччини. З початку 2002 року по теперішній час відповідачі жодного разу не з'являлись у спірній квартирі та не здійснювали догляду за своєю власністю, не проводили поточного ремонту квартири, навіть не приймали фінансової участі у проведенні побутового ремонту, заміни сантехніки та ін. З початку 2002 року, як відповідачі поїхали до Німеччини, вони ніяких відносин з позивачем не підтримують. З 1994 року по липень 2016 року позивач сама і за свій рахунок несе повний тягар витрат з утримання та експлуатації всієї спірної квартири. З липня 2016 року тягар сплати за зазначені вище комунальні послуги несе набувач за договором довічного утримання ОСОБА_6 ОСОБА_7 на даний час знаходяться відповідачі, позивачу не відомо. Так з початку 1994 року та станом по день подачі цього цивільного позову позивач продовжує проживати в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується усією спірною квартирою, повністю сплачує усі комунальні послуги, доглядає за нею та утримує її, постійно робить поточний ремонт, оскільки завжди проживала в ній та створювала належні побутові умови. Відчуження позивачем шляхом дарування по 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 на користь відповідачів було суто формальним, з мотивів допомогти доньці та її чоловіку (зятю позивача) у реалізації можливості виїзду за кордон до Німеччини, сприянню реалізації їх прагнень на майбутнє подружнє життя у достатку за кордоном, адже за умовами отримання візи до Німеччини необхідна була наявність у власності у відповідачів нерухомого майна приватного житлового фонду.

З урахуванням зазначеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач знала, що 1/2 частини спірної квартири, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тому в даному випадку не можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, а сплата комунальних послуг та здійснення поточного ремонту не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власниками Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 є відповідачі, не можна вважати володіння позивачем часткою відповідачів у праві власності на нерухомість добросовісним, у зв'язку з чим суд вважав, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в особі її представника ОСОБА_8, просить заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. При цьому, неправильним застосуванням норм матеріального права щодо заочного рішення суду від 26 грудня 2018 року, є неправильне тлумачення закону та незастосування закону, який підлягав застосуванню, про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач на підставі довідки від 12 грудня 1994 року ЖБК «Новосел» в м. Харкові була єдиним власником квартири АДРЕСА_1

26 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарувала , а відповідачі прийняли у дар в рівних частках кожний Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, право власності за яким 27 вересня 2001 року зареєстровано за відповідачами у КП « ХМ БТІ» за р. № 56995.

Згідно технічного паспорту станом на 14 травня 2013 року квартира АДРЕСА_4 належить: ОСОБА_1 -1/2 частина, ОСОБА_2 -1/4 частина, ОСОБА_3 -1/4 частина.

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 жовтня 2016 року за №70770856, Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання, посвідченого ПН ХМНО Шефель Д.С. за р. №975.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова 15 березня 1997 року.

Як вбачається з нотаріально посвідченої державним нотаріусом Сьомої ХДНК Теленковою І.В. за р. №1-1146 заяви позивача, остання надала згоду на виїзд своєї доньки відповідача по справі ОСОБА_3 за кордон.

До суду представником позивача надані копії квитанцій, з яких вбачається, що за житлово-комунальні послуги на квартиру АДРЕСА_1, сплачує позивач ОСОБА_1

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є директором фонду ОСОБА_12. Позивача вона знає більше двох років , так як вона особисто зверталася до фонду з проханням допомогти їй з укладанням договору довічного утримання, так як у неї маленька пенсія, їй не вистачає коштів на придбання продуктів харчування, ліків. ОСОБА_1 подарувала своїй доньці половину своєї квартири, донька поїхала до Німеччини та не допомагає. На даний час за комунальні послуги за спірну квартиру сплачує ОСОБА_6 та надає їй допомогу.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_6 пояснив, що з 2015 року він є членом фонду ОСОБА_12. Позивач звернулася до фонду з проханням укладання договору довічного утримання, директор фонду у 2016 році звернулася до свідка з пропозицію укладання договору довічного утримання з ОСОБА_1, на що свідок погодився. ОСОБА_1 вимушена була сплачувати за комунальні послуги самостійно, так як проживала одна . Відповідачі у спірній квартирі не мешкають, особисті речі в квартирі відсутні, свідок відповідачів ніколи не бачив. Крім цього, зв'язку з відповідачами зі слів ОСОБА_1 не має. З 2001 року ОСОБА_1 самотужки сплачувала за комунальні послуги, так як відповідачі виїхали до Німеччини. Позивач ОСОБА_1 користується всією спірною квартирою.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що у 2016 році до свідка звернувся ОСОБА_6 з проханням відвідати ОСОБА_1 та надати їй юридичну консультацію з приводу укладання договору довічного утримання. При відвідуванні її, позивач розповіла свідку, що у 2001 році її донька поїхала до Німеччини, перед від'їздом донька звернулася до позивача з проханням переоформити Ѕ частину спірної квартири на доньку та її чоловіка , на що ОСОБА_1 погодилася та зареєструвала доньку та її чоловіка у своїй квартирі. З того часу ОСОБА_1 доньку та зятя не бачила. Позивачу важко себе утримувати, так як донька не піклується про неї, не надає допомоги. Позивач мешкає у своїй однокімнатній квартирі, речей відповідачів в квартирі свідок не бачила. Позивач особисто сплачує комунальні послуги за всю квартиру.

Звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона фактично набула право власності на Ѕ частку спірної квартири яка зареєстрована за відповідачами, оскільки є єдиними користувачем квартири на протязі більше ніж десяти років, відповідачі у спірній квартирі не проживають, а договір дарування був формальним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що в період з 27 вересня 2001 року по 25 липня 2016 року належала сторонам на праві спільної часткової власності, позивачу достеменно відомо, що Ѕ частини спірної квартири на праві власності належить відповідачам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки у діях позивача відсутня необхідна умова добросовісності володіння. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права власності на 1/4 частку спірної квартири за кожним не відмовлялися, відповідно до статті 41 Конституції України вони, як власники, не може бути протиправно позбавлені права власності, яке є непорушним, отже позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 ЦК України.

Врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову в зв'язку із відсутністю підстав для застосування положень статті 344 ЦК України до спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач добросовісно володіє спірною квартирою є аналогічними доводам позовної заяви, які були предметом оцінки суду і їм надана належна оцінка.

Враховуючи викладене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене заочне рішення суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна