Справа №672/1242/18
Провадження №2/672/45/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р. м. Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Городка цивільну справу №672/1242/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант ОСОБА_3" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Городоцького районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області

про визнання недійсним договору та зобов'язання повернути частку цілісного майнового комплексу,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Гарант ОСОБА_3" звернулося в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування та зобов'язання повернути частку цілісного майнового комплексу.

Представник позивача вказав, що відповідачі уклали між собою фіктивний договір дарування 9/50 частки цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства "Заготпром", яке розташоване по вул. Чернишевського 6 у м. Городок Хмельницької області, з метою ухилення від примусового виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 року про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованості в сумі 203383 грн. 42 коп. на користь ТОВ "Гарант ОСОБА_3".

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять їх задовольнити, визнати недійсним договір дарування №6080 посвідчений 12.08.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_6, за яким відбулось відчуження ОСОБА_4 належної йому на праві власності 9/50 частки цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства "Заготпром", яке розташоване по вул. Чернишевського 6 у м. Городок Хмельницької області на користь ОСОБА_5 Також просять зобовязати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 вищевказаний обєкт нерухомості.

Відповідач ОСОБА_4 належним чином повторно повідомлений про день, місце та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не подавав.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду відзив, в якому заперечив щодо задоволення позову, вважає його безпідставним. Справу просить слухати у його відсутність (а.с.71-79. 105).

Треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та представник Городоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області подали на адресу суду заяви про слухання справи у їх відсутність, висловили свої позиції по заявленому позову (а.с.113-116,123).

Ухвалою суду від 12.03.2019 року, за заявою представника позивача було накладено арешт на 9/50 частки цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства "Заготпром", яке розташоване по вул. Чернишевського 6 у м. Городок Хмельницької області (а.с.163-164).

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, оголосивши заяви відповідача та третіх осіб без самостійних вимог (їх представників), дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи із такого.

Судом обєктивно встановлено, що згідно рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 року з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 було стягнуто на користь ТОВ "Ю.С.А." (яке в подальшому було перейменоване на ТОВ "Гарант ОСОБА_3") заборгованість на загальну суму 203383 грн. 42 коп. 08.07.2015 року на виконання рішення Господарського суду Хмельницької області було видано наказ про примусове виконання рішення (а.с.9).

10.09.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Городоцького районного управління юстиції у Хмельницькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання вищевказаного судового рішення (а.с.10).

12.08.2015 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 9/50 частки цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства "Заготпром", яке розташоване по вул. Чернишевського 6 у м. Городок Хмельницької області, що підтверджується копією договору дарування, яка міститься в матеріалах справи (а.с.76-78).

Як стверджують представники позивача будь-яке інше майно у відповідача ОСОБА_4 відсутнє і тому стає неможливим стягнення боргу з останнього на користь позивача.

При вирішенні питання чи є підстави для визнання оспорюваного договору дарування з підстав його фіктивності, суд виходить із такого.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові ВСУ у справі за № 6-2690цс16, і на цей же правовий висновок посилаються представники позивача.

Однак, представниками позивача не враховане наступне.

Згідно положень ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень… Докази не можуть грунтуватись на припущеннях.

Отже, за даних обставин, з врахуванням судової практики, для визнання договору дарування фіктивним представники позивача мали би довести що сторони оспорюваного договору уклали його без мети настання будь-яких наслідків. І саме головне, надати докази про наявність умислу в обох сторін даного договору про це.

Твердження представників позивача про обізнаність та наявність умислу відповідача ОСОБА_5 на те, щоб допомогти відповідачу ОСОБА_4 ухилитись від погашення своїх боргів перед позивачем абсолютно нічим не підтверджені і є виключно припущеннями, які не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Крім того, представниками позивача не надано доказів, які б свідчили хоча б про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у будь-яких стосунках між собою до укладення оспорюваного договору (друзі, знайомі, ділові партнери тощо).

Також, судом враховується і той факт, що обидва відповідача є мешканцями різних областей України, що виключає можливість обгрунтованого припущення про їх очевидне знайомство до укладення оспорюваної угоди.

На противагу цьому, в правовій позиції у постанові ВСУ у справі за № 6-2690цс16 мова йде про укладення договору дарування між близькими родичами, де презюмується, що останні в силу відносин були обізнані про плани одне одного при укладенні такого договору, а також про те, що не мало місце реального виконання укладеного договору.

Зокрема, ВСУ вказав, що у таких випадках судам слід встановлювати умисел на укладання фіктивного договору дарування наступним чином. Перевіряти чи був боржник дарувальник обізнаний про судове рішення про стягнення боргу, про відкриття виконавчого провадження і з огляду на це передбачати негативні наслідки для себе у випадку накладення стягнення на предмет договору дарування, чи є родинні стосунки між сторонами і чи продовжував боржник дарувальник фактично володіти та користуватись подарованим майном, чи було арештовано подароване майно постановою д/в незважаючи на відсутність технічного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи /та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

В даному випадку суду не наведено будь-яких доказів і про те, що по оспорюваній угоді не відбулось її реального виконання. Відповідач ОСОБА_5 у своєму відзиві на позов стверджує, що він отримав у дар спірний обєкт нерухомості, з того часу ним володіє та користується. Будь-яких доказів про зворотне суду надано не було.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Також суд враховує і наступну судову практику.

Так, в постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року справа №522/11043/14-ц, провадження № 61-5024св18 визначено наступне: "Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним."

"Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки." Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв'язання спору.

Отже, оскільки позиція представників позивача не підтверджена будь-якими доказами на підтвердження фіктивності оспорюваного правочину, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст.36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант ОСОБА_3" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Городоцький районниий відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, про визнання недійсним договору та зобов'язання повернути частку цілісного майнового комплексу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Городоцький районний суд Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант ОСОБА_3", , інд. 37043 корпус 134 км, шлях Київ-Харків, Пирятинський районк, Полтавська область.

Відповідач: ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1, інд. 32000, АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, останнє відоме місце реєстрації: інд. 02192, АДРЕСА_2.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ІПН НОМЕР_3, інд. 01030, вул. Пирогова 2 к.151 м. Київ.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Городоцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, , інд.2900, вул. Грушевського 49 м. Городок Хмельницької області.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.03.2019 року.

Суддя: