Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 755/974/15-ц

провадження № 61-47999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»,

представники відповідача: Зайончковська Вікторія Віталіївна , Войтенко Ігор Васильович, Петренко Олександр Сергійович , Кошель Ірина Володимирівна , Сищук Катерина Миколаївна , Носенко Андрій Миколайович , Іващенко Ігор Костянтинович ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В. від 30 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (далі - ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ») про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та 3% річних за час прострочення здійснення виплати.

Позовна заява мотивована тим, що з квітня 2012 року він працював на ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на посаді заступника начальника відділу, а з вересня 2012 року - на посаді начальника юридичного управління підприємства. Наказом від 23 жовтня 2014 року № 273/ос він був звільнений 22 травня 2014 року з посади начальника юридичного управління за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Відповідно до листа відповідача від 11 грудня 2014 року № 3777 неоспорювана сума виплат становить 25 699,58 грн, яка по даний час йому не сплачена.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача належні йому виплати при звільненні у неоспорюваній сумі 25 699,58 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати коштів за період з 22 травня 2014 року по 18 березня 2015 року у сумі 104 349,69 грн та за час прострочення здійснення виплати належних сум при звільненні інфляційні нарахування у сумі 6 322 грн і 3% річних у сумі 631,58 грн відповідно до частини другої статті 625 ЦК України .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699,58 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 90 128,64 грн, а всього - 115 828,22 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ОСОБА_1 належних до виплати при звільненні коштів та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 115 828,22 грн та судових витрат в розмірі 11 58,28 грн змінено. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699,58 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 44 757,76 грн, а всього - 70 457,34 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, у частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти: 453 095,68 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку; 196 886,60 грн - інфляційні втрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, всього - 649 982,28 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільненні всіх сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, то порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року та інфляційних втрат за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» про стягнення індексу інфляції та 3% річних за час прострочення здійснення виплати відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, перевищив надані йому судом касаційної інстанції межі розгляду даної справи та розглянув питання щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частину доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, не на підставі вимог частини другої статті 625 ЦК України, як заявляв позивач, а на підставі норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», на які позивач не посилався. Крім того, місцевий суд помилково розглянув вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набрало законної сили.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення місцевого суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року, оскільки станом на 15 березня 2018 року відповідачем не було виплачену позивачу належних сум при звільнені, що є порушенням статті 117 КЗпП України. Крім того, суд не врахував додаткові пояснення позивача щодо підстав та розрахунку сум інфляційних втрат, нарахованих відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Узагальнені доводи відзиву накасаційну скаргу

До Верховного Суду надійшов відзив ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 755/974/15-ц з Дніпровського районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що з квітня 2012 року ОСОБА_1 працював на ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на посаді заступника начальника відділу, а з вересня 2012 року - на посаді начальника юридичного управління підприємства.

Наказом ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» від 23 жовтня 2014 року № 273/ос позивач був звільнений з 22 травня 2014 року з посади начальника юридичного управління за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Наказом ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» від 11 грудня 2014 року № 291/ос «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 » дію наказу № 273/ос від 23 жовтня 2014 року в частині дати звільнення ОСОБА_1 припинено та визначено дату його звільнення - 16 червня 2014 року за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України.

На час звільнення ОСОБА_1 до виплати підлягала сума 25 699,58 грн, яка йому виплачена не була.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суди розглядали указану справу неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, у частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави позову в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних за час прострочення здійснення належних позивачу сум при звільненні, останній посилався на приписи частини другої статті 625 ЦК України.

11 листопада 2019 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18), у якій сформував правовий висновок про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Після розгляду вказаної справи судом касаційної інстанції та направлення її на новий розгляд до суду першої інстанції у лютому 2018 року ОСОБА_1 надіслав до місцевого суду додаткові пояснення щодо підстав та розрахунку сум, які підлягають стягненню з позивача з урахуванням Законів України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частин третьої-четвертої статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Вчинення вказаних дій при новому розгляді справи допускається лиши у виключному випадку.

Позивач не змінював предмет або підстави позову, його посилання на пояснення у справі неспроможні, оскільки не відповідають зазначеним нормам процесуального закону.

З урахуванням наведеного, висновки суду апеляційної інстанції про відмову у позові про стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних нарахувань та 3% річних за час прострочення здійснення належних позивачу сум при звільненні є правильними, оскільки приписи вказаної норми на спірні правовідносини не застосовуються.

Разом із тим, установивши, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набрало законної сили, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача 453 095,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованого за період з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Оскільки оскаржувану постанову апеляційного суду залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун