Єдиний унікальний номер 236/2837/18 Номер провадження 22-ц/804/667/19
Єдиний унікальний номер 236/2837/18
Номер провадження 22-ц/804/667/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 236/2837/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року (суддя Ткачов О.М.), ухваленого в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, повний текст рішення суду складено 17 грудня 2018 року -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що вона з 19 листопада 2015 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця», працювала на посаді бухгалтера. 17 липня 2017 року звільнена з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 2756-ос від 17 липня 2017 року. Проте, в день звільнення відповідач не здійснив з нею повний розрахунок по заробітній платі та іншим виплатам.

Наказом начальника виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року № 52 встановлено простій з 0:00 годин 20 березня 2017 року по причинам, не залежних від працівників. Під час простою встановлено щоденний режим роботи з обов'язковою явкою на робоче місце всіх працівників, які повинні розписуватись в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». Оплату за час простою провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою.

Посилаючись, що відповідач до теперішнього часу розрахунок з нею не провів, просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 7043 грн 82 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1373 грн 36 коп.; заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 11978 грн 92 коп.; вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 5392 грн 32 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 61375 грн 72 коп.; а всього в загальній сумі 87164 грн 14 коп.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 7043 грн 82 коп., компенсацію за невикористану відпустку сумі 1373 грн 36 коп., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 11978 грн 92 коп., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 5392 грн 32 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 61375 грн 72 коп.

Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704 грн 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави у розмірі 704 грн 80 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

В грудні 2018 року АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про залишення судом поза увагою відсутність вини відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача у зв`язку з злочинними діями невідомих осіб, які захопили будівлі та виробничі об`єкти ПАТ «Укрзалізниця», розташовані, зокрема, в м. Луганську, що призвело до відсутності доступу з 20 березня 2017 року до первинної документації підприємства та втрати контролю над господарською діяльністю. Вказана обставина підтверджується висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). З урахуванням викладеного, відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Також зазначає, що позивачем не було надано суду довідку щодо розрахунку заробітної плати, яка визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язком державним соціальним страхуванням, який затверджений постановою КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266 .

Позивачем через представника ОСОБА_2 подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до чинного законодавства, відсутність первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, вживати усіх необхідних заходів задля збереження первинної документації тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. ОСОБА_1 були надані суду усі наявні докази, які вона самотужки змогла зібрати на підтвердження своїх позовних вимог. Та обставина, що відповідач заперечує факт отримання усіх первинних документів з підприємств залізничного транспорту, які розміщені на тимчасово окупованих територіях, не спростовує висновків суду.

Щодо тверджень відповідача стосовно незаконності стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач зазначає, що у даній справі відповідачем надано науково-правовий висновок ТТП України, який хоч і складено на бланку ТТП України, підписано фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України та на ньому стоїть печатка ТПП України, але в матеріалах справи відсутні докази того, що інформація про цей документ внесена до Реєстру сертифікатів, як це передбачено п.6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5) і тому відсутність цієї обов'язкової ознаки для сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) свідчить про недоведеність відповідачем відсутності вини за невиконання своїх зобов'язань за КЗпП України та свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 14 лютого 2019 року отримана відповідачем за місцезнаходження юридичної особи - 23 лютого 2019 року, за місцезнаходження філії - 22 лютого 2019 року, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» .

Позивач про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 14 лютого 2019 року повідомлена 19 лютого 2019 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 147), також позивачем копія ухвали отримана 26 лютого 2019 року (а.с. 149).

Частиною 3 ст. 360 ЦПК України передбачено, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала у відповідача з 19 листопада 2015 року по 17 липня 2017 року. Наказом № 2756-ос від 17 липня 2017 року позивач звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10-11,19).

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб, актовий запис № 257, після реєстрації шлюбу прізвище позивача - ОСОБА_1 (а.с. 104).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) з березня по липень 2017 року (а.с. 27-28, 105).

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.69-77), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст. ст. 47, 49-2 ч.ч.1,3, 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України, з урахуванням норми ст.4 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», позивач знаходилася з регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, при звільненні не отримала усі належні їй платежі. Враховуючи викладене, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими, заявлені до стягнення суми такими, що відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам.

Відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей, наведених у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем, доказів, що відомості, які відображені в цих документах є недостовірними, а також про прийняття відповідних заходів щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийняття рішень по виплаті не оспорюваних сум.

Суд першої інстанції не прийняв у якості доказу звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, оскільки цей висновок виклав у суду сумнів в його відповідності дійсності і в тому, що він зроблений об`єктивно та неупереджено щодо осіб, яких він стосується та для яких має юридичне значення.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею повністю не проведено, що вбачається з відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги.

На підтвердження нарахованої суми за березень 2017 року позивач надала розрахунок заробітної плати, згідно якого нарахована сума складає 7865 грн 80 коп. - з яких оплата простою складає 821 грн 98 коп.

Тобто, суд першої інстанції правильно визначив суму за березень 2017 року у розмірі 7043 грн 82 коп. (7865,8- 821,98), яка підлягає стягненню з відповідача.

За частиною 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Наказом начальника виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року № 52 встановлено початок простою з 0:00 годин 20 березня 2017 року по причинам, не залежних від працівників. Під час простою встановлено щоденний режим роботи з обов'язковою явкою на робоче місце всіх працівників, які повинні розписуватись в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». Оплату за час простою провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою (а.с. 16).

ОСОБА_1, - бухгалтер, значиться у списку працівників виробничого підрозділу «Станція Луганськ», яким встановлено простой з 20 березня 2017 року (а.с. 17).

Згідно розрахунків заробітної плати з 20 березня 2017 року по липень 2017 року, а також табелів обліку використання робочого часу за вказаний період, тарифна ставка ОСОБА_1 складає 4749 грн, оплата простою позивача за березень 2017 року (40 годин) складає 821 грн 98 коп., за квітень 2017 року (152 години) - 3166 грн 16 коп., за травень 2017 року (159 годин) - 3166 грн 16 коп., за червень 2017 року (159 годин) - 3166 грн 16 коп., за липень 2017 року (88 годин) - 1658 грн 46 коп. (а.с. 27-28,105), всього за період з 20 березня 2017 року по липень 2017 року 11978 грн 92 коп, що відповідає умовам оплати простою, зазначеним в наказі начальника виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року № 52 та нормам ст. 113 КЗпП України щодо оплати простою не з вини працівника з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Недостовірність відображеної у вищевказаних документах інформації відповідачем не оспорювалась, про що правильно зазначено в рішенні судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України», справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Таким чином, враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, в тому числі і щодо виробничого підрозділу «Станція Луганськ», позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Аргументи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутні первинні документи, що унеможливлює нарахування заробітної плати в період з 16 березня 2017 року, є необґрунтованими, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - липень 2017 року не наводить.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов'язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Згідно наказу (розпорядження) № 2756-ос від 17 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки (а.с. 19), що відповідачем визнається.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що позивач з 20 березня 2017 року у зв'язку із простоєм не працювала та за нею заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року виключається з розрахункового періоду.

Приймаючи до уваги ту обставину, що відповідачем припинено нарахування заробітної плати позивачу з 16 березня 2017 року, і це не заперечувалось останнім, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки слід рахувати період з 01 липня 2016 року по 16 березня 2017 року.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 липня 2016 року по березень 2017 року складає 44573 грн 54 коп., що підтверджується розрахунком оплати відпустки (а.с. 21), а кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 265 днів, середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 171 грн 67 коп. (44573,54/265) і відповідно компенсація за 8 днів невикористаної відпустки складає 1373 грн 36 коп. 171,67 х 8 днів).

Судом першої інстанції на користь позивача стягнута компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1373 грн 36 коп. згідно заявлених позивачем позовних вимог.

Згідно наказу (розпорядження) № 2756-ОС від 17 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на виплату вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 19).

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судом першої інстанції на користь позивача стягнуто вихідну допомогу у зв'язку із звільненням на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 5392 грн 32 коп. виходячи із заробітної плати за березень-квітень 2017 року.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у зв'язку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В період з березня по липень 2017 року позивачем фактично відпрацьовано лише 55 годин у березні 2017 року, за які йому нарахована заробітна плата у сумі 1813 грн 93 коп. Тобто, середньогодинний заробіток позивача складає 32 грн 98 коп. (1813,93 : 55).

Норма робочого часу за березень 2017 року складає 175 годин, за квітень 2017 року - 152 години, тобто середньомісячна норма робочого часу за два календарні місяці складає 163,5 годин (175 год. + 152 год. =327 год. : 2) і відповідно середня місячна заробітна плата складає 5392 грн 32 коп. (32,98 х 163,5 год.).

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції правильно стягнута вихідна допомога у розмірі 5392 грн 32 коп. згідно заявлених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, заборгованість відповідача перед позивачем з:

- виплати заробітної плати за березень 2017 року в сумі 7043 грн 82 коп.;

- компенсації за невикористану відпустку в сумі 1373 грн 36 коп.;

- заробітної плати за час вимушеного простою в сумі 11978 грн 92 коп.;

- вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 5392 грн 32 коп., а всього 25788 грн 42 коп., підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач, про що зазначено в рішенні суду судом першої інстанції.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності його вини у невиконання вимог ст. 116 КЗпП України через настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором (а.с. 69-77).

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Отже, унеможливлення виконання обов'язків, передбачених ст.116 КЗпП України перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а саме в день звільнення провести з працівниками розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що підтверджено висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є підставами для звільнення відповідача від відповідальності через відсутність вини підприємства, а тому і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові в цій частині.

Твердження позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відсутність у матеріалах справи доказів того, що інформація про висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року внесена до Реєстру сертифікатів, як це передбачено п.6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5) і тому відсутність цієї обов'язкової ознаки для сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) свідчить про недоведеність відповідачем відсутності вини за невиконання своїх зобов'язань, не свідчить про те, що цей доказ є неналежним, оскільки апеляційним судом надана оцінка цьому доказу та мотивовано його врахування згідно ст. 89 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не відповідають всім обставинам справи, рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в серпні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 87164 грн 14 коп.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VІ (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою визначено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VI (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1762 гривень.

Згідно квитанції від 11 вересня 2018 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. (а.с. 42).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 208 грн 52 коп. (25788,42х704,8/87164,14) (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а рішення суду в частині судового збору підлягає зміні.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. згідно платіжного доручення № 1480115 від 28 грудня 2018 року (а.с. 125).

За приписами частини 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VІ (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви та апеляційної скарги) якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Тобто, за подання апеляційної скарги відповідач повинен був сплатити 1307 грн 46 коп.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 386 грн 83 коп. (25788,42х1307,46/87164,14).

За частиною 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 178 грн 31 коп. (386,83-208,52).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) судовий збір в розмірі 178 (сто сімдесят вісім) гривень 31 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.С. Санікова