судді Великої Палати Верховного Суду Кібенко О. Р.
у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19)
20 листопада 2019 року
1. На розгляд Великої Палати Верховного Суду надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат») про відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 000 грн у зв`язку із втратою професійної працездатності.
2. Позовні вимоги у цій справі мотивовані тим, що ОСОБА_1 , працюючи з 1970 року у ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» у шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання, внаслідок чого висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 20 грудня 2004 року йому встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням та ступінь втрати професійної працездатності 40 % (30 % - пиловий бронхіт та 10 % - туговухість) вперше, а в подальшому 24 лютого 2009 року йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності: в розмірі 50 % (40 % - ХОЗЛ та 10 % - туговухість).
3. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 02 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року, позов задовольнив частково; стягнув з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 55 000 грн на відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; у решті позову відмовив.
4. Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до статті 153, частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з його професійними захворюваннями, отриманими на виробництві, належить саме відповідачеві.
5. У липні 2018 року ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування судових рішень попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
6. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності обов`язок з відшкодування моральної шкоди Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (далі - Фонд).
7. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 15 травня 2019 року на підставі частини четвертої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
8. Обґрунтовуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду указала, щообов`язок відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого позивачем професійного захворювання має саме роботодавець як винна особа і захист такого права залежить від дати звернення потерпілої особи з відповідним позовом. У зв?язку із цим колегія вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц, відповідно до яких такий обов?язок покладено на Фонд.
9. У цих постановах Велика Палата Верховного Суду виходила з таких міркувань.
10. Положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 717-V), який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац дев?ятий пункту 5 мотивувальної частини Рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року).
11. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга, третя статті 5 ЦК України).
12. У контексті рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективного обов`язку роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.
13. Позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).
14. У зв?язку із цим у згаданих вище, від яких мала намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом № 717-V, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.
15. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 05 червня 2019 року прийняла до розгляду цю справу та 20 листопада 2019 року ухвалила постанову, якою скасувала судові рішення попередніх інстанцій та ухвалила нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, указавши при цьому на відсутність підстав для визнання належним відповідачем у цій справі саме ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» та мотивувавши рішення тим, що право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності, виникло у позивача у 2004 році. Послалась при цьому на те, що такі спори повинні вирішуватися на підставі законодавства, чинного на момент виникнення права у потерпілого на відшкодування шкоди, у тому числі моральної, яке настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У зв?язку із цим зазначила про відсутність підстав для відступлення від висновку, викладеного у вищевказаних постановах Великої Палати Верховного Суду.
16. З наведеними висновками погодитися не можна з огляду на таке.
17. Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - (Закон № 77-VІІІ) Закон № 1105-XIV викладений у новій редакції: з назвою «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Цей Закон набрав чинності 01 січня 2015 року.
18. Пункт 1 частини другої статті 10 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України як правонаступника, зокрема, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (далі - Фонд) виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Частина сьома статті 36 цього ж Закону містить перелік складових, з яких складаються страхові виплати.
19. Згідно із частиною восьмою статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції від 01 січня 2015 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.
20. Відповідно до пунктів 2, 3 Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
21. В ухвалі від 10 липня 2018 року № 43-у/2018 (справа № 1-59/2018 (3452/17) про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Конституційний Суд України зазначив, що він уже розглядав питання про відповідність статтям 1, 3, 8, частинам другій, третій статті 22, статтям 46, 48 Конституції України (конституційність) положень пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V, якими було скасовано право потерпілих на виробництві застрахованих громадян та членів їхніх сімей на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, встановлене Законом № 1105-XIV у первинній редакції.
22. У Рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Конституційний Суд України встановив, що таким скасуванням право зазначених категорій громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини). Конституційний Суд України також констатував, що такий розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. У зв?язку із цим дійшов висновку про відсутність підстав для визнання неконституційними положень Закону № 717-V, якими було скасовано право застрахованих громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування, гарантоване приписами Закону № 1105-XIV у первинній редакції (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення).
23. Таким чином, Фонд на час набрання чинності Законом № 77-VІІІ не був суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Таким суб`єктом з 01 січня 2006 року є роботодавець. Положення Закону № 717-V, якими скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, визнані Конституційним Судом України такими, що відповідають Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008).
24. Отже, як правильно зазначено колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на момент звернення до суду ОСОБА_1 як особи, потерпілої від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди не вважалося страховою виплатою у розумінні положень частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV та мало здійснюватися незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Застосування цієї норми не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки Фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачеві. Скасування обов`язку Фонду, передбаченого статтею 21 Закону № 1105-XIV, щодо здійснення страхової виплати потерпілому, означає скасування обов`язку (функції), а не відповідальності винної особи. Скасування такого обов`язку Фонду не позбавляє потерпілого права на відшкодування моральної шкоди у роботодавця як винної особи відповідно до норм ЦК України та КЗпП України.
25. Суди установили факт завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання під час роботи у ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах підвищеної запиленості.
26. Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
27. Оскільки сторони перебували у трудових правовідносинах і професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, то відповідно до приписів статей 153, 237-1 КЗпП України саме роботодавець зобов?язаний відшкодувати працівнику моральну шкоду з огляду на те, що професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним саме трудових обов`язків.
28. За змістом положень статті 153, частини першої статі 237-1 КЗпП України, статті 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди за загальним правилом, при цьому Законом № 1105-XIV у редакції, чинній на час його звернення з позовом, не передбачалось відшкодування потерпілій особі моральної шкоди за рахунок Фонду, як не передбачалось у Державному бюджеті України і коштів на таке відшкодування,
29. На мою думку, суди попередніх інстанцій правильно указали на те, що обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з професійними захворюваннями, отриманими ним на виробництві, належить саме відповідачеві. Тому рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року у цій справі слід було залишити без змін як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, відступивши від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц.
Суддя О. Р. Кібенко