ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1865/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю позивача, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Козак О.В. від 12 вересня 2019 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач, звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказувала, що 05.10.2012 року вона уклала з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів, який був посвідчений приватним нотаріусом Твердохліб В.П. та зареєстрований в реєстрі за №1407. Згідно умов даного договору вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становило згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США, строком до 05.10.2014 року. Відповідно до п.6 зазначеного договору відповідач підтвердила, що отримала позику в повному обсязі до укладення цього договору. Проте у визначений договором строк ОСОБА_2 виконала свій обов`язок по поверненню суми боргу лише частково, станом на 05.10.2014 року залишок заборгованості відповідача складає 14000 доларів США, що підтверджується її розпискою на зворотній стороні цього договору. Решту боргу відповідачка їй не повернула.

У заяві про збільшення позовних вимог від 10.12.2018 року позивач також вказала, що оскільки відповідач не повернула їй позичені кошти, а в договорі не зазначено розмір процентів за позикою, та не вказано, що позика є безпроцентною, то відповідач повинна сплатити суму боргу та проценти до дня фактичного повернення позики на рівні облікової ставки НБУ. Водночас підлягають нарахуванню на суму боргу 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 878189,08 грн., яка складається станом на 01.11.2018 року із: основного боргу - 394240 грн., 3% річних - 22157 грн., пеня - 266450,69 грн., інфляційне збільшення боргу - 195341,39 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , жительки: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , жительки: АДРЕСА_2 ) 192192 грн. заборгованість за договором позики від 05.10.2012 року, 22157 грн. три проценти річних, а разом 214349 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , жительки: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , жительки: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2149,76 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду, просить його змінити, стягнути на її користь з відповідачки заборгованість в сумі 16074,08 доларів США.

07.10.2019 року ОСОБА_1 подала доповнення до апеляційної скарги в межах строку на апеляційне оскарження. Зазначає, що 05.10.2012 року ОСОБА_2 отримала 15700 доларів США, 05.12.2012 року повернула 8000 доларів США, залишок боргу станом на 05.12.2012 року складав 7700 доларів США. Судом не враховано, що представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог від 10.12.2018 року, де розрахунок заборгованості проводився з нарахуванням на підставі статті 1048 ЦК України процентів на рівні облікової ставки НБУ, та 3 % річних і інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України. Тому вважає, що підлягали стягненню з відповідачки станом на день винесення рішення судом 12.09.2019 року 7700 доларів США основного боргу; 7971,36 доларів США відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України; 1140 доларів США 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, які й просила стягнути з відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду, посилаючись на необґрунтованість висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення 6700 доларів США основного боргу та в частині стягнення 3% річних скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити. На її думку, судом не враховано, що протягом 2014 року ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 в рахунок боргу за договором позики 3000 доларів США та 2700 доларів США, ці суми зазначені у нижньому лівому куті зворотної сторінки оригіналу договору позики. Всього відповідачем повернуто позивачеві в рахунок погашення боргу за договором позики 14700 доларів США, залишок боргу складає 1000 доларів США.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 05.10.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., зареєстрований в реєстрі за №1407, згідно п.1 якого Позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає, а позичальник ( ОСОБА_2 ) приймає гроші в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становить згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США, строком до 05.10.2014 року.

Згідно п.6 вказаного договору Позичальник своїм підписом підтверджує, що отримав суму в розмірі 128112 грн. в повному обсязі до укладення цього договору.

В суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 визнали, що згідно договору позики від 05.10.2012 року остання отримала в позику грошові кошти в сумі 15700 доларів США, та повернула частину позики через 2 місяці після укладення договору в сумі 8000 доларів США.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що стягненню з відповідача підлягає наявний борг за договором позики, а також 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач має право на нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, проте не заявляла такої позовної вимоги та не надала розрахунку процентів. Пеня не передбачена договором, тому не підлягає стягненню, як і інфляційні втрати на борг у доларовому еквіваленті.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість таких висновків суду є безпідставними.

Так, згідно з статтею526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 526, 530, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що в заяві про збільшення позовних вимог від 10.12.2018 року вона просила стягнути відсотки за користування позикою. Проте зі змісту зазначеної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не ставила вимоги про стягнення відсотків за користування позикою відповідно до положень ч. 1 ст.1048 ЦК України та не навела розрахунку нарахування таких відсотків.

Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що в уточненій позовній заяві від 10.12.2018 року ОСОБА_1 остаточно просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість станом на 01.11.2018 року в сумі 878189,08 грн., з яких - 394240 основний борг, 22157,00 грн. 3% річних, 266450,69 грн. пеня, 195341,39 грн. - інфляційне збільшення боргу.

З врахуванням наведеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, норми ч. 6 ст. 367 ЦПК України, немає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача відсотків за користування позикою ч. 1 ст.1048 ЦК України.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що 3% річних слід було стягнути за весь період по дату ухвалення судового рішення (з 06.10.2014 року по 12.09.2019 року) теж не ґрунтується на нормах закону і є безпідставним. Суд першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України вирішував спір в межах заявлених позовних вимог, за період з 06.10.2014 року по 01.11.2018 року та обґрунтовано стягнув з відповідача 3% річних відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України в сумі 22157 грн.

В свою чергу позивач не позбавлена можливості пред`явити інший позов про стягнення процентів за користування позикою на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та 3% річних за період з 01.11.2018 року.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо помилкового стягнення боргу у гривні, а не в доларах США, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

За умовами договору позики від 05.10.2012 року (пункти 1, 6) позикодавець ОСОБА_1 передала, а позичальник ОСОБА_2 прийняла гроші в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становить згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 21.12.2016 року справа 537/5098/15-ц.

За таких обставин судом обґрунтовано стягнуто борг за договором позики від 05.10.2012 року в сумі 192192 грн., що еквівалентно 7700 доларам США по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення та 3 % річних від суми боргу у гривні.

З цих самих підстав суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки ризики знецінення грошової одиниці знівельовані встановленням еквіваленту до долара США.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про майже повне повернення нею боргу та фактичний залишок боргу за договором позики в сумі 1000 доларів США не ґрунтується на достатніх та допустимих доказах, відтак не приймаються до уваги.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01.10.2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а тому слід стягнути з неї судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3492,47 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , жительки: АДРЕСА_3 ) 3492,47 грн. судового збору за подання апеляційної скарги в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 листопада 2019 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко