Справа № 715/207/19
Провадження № 2/715/243/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року смт. Глибока

Глибоцький районний суду Чернівецької області

в складі головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретар судового засідання Затолошна Р.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника служби у

справах дітей Лотоцької Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Глибоцької райдержадміністрації Чернівецької області про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 Вказує на те, що дитина, з відома відповідача, з 05 вересня 2018 року є ученицею 7 класу Вестмінстерської академії в м. Лондон (Велика Британія).

Зазначає на те, що вона винаймає житло по АДРЕСА_1, де проживає разом з донькою, працює в агенстві нерухомості адміністратором.

Посилається на те, що відповідач в грудні 2018 року приїхав до України. 10 січня 2019 року вона повинна була з дочкою виїхати до Великої Британії, для продовження дитиною навчання, однак, відповідач відмовляє надати дозвіл для виїзду дитини за кордон у її супроводі.

Посилаючись на ці обставини, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_5 на період з 01 березня 2019 року по 01 лютого 2020 року у її супроводі у країни Об'єднане Королівство Велика Британія та Північна Ірландія.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі і надав свої пояснення, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовних вимог не визнав, вказував на те, що у задоволенні позову слід відмовити, так як позивачка вже вивезла дитину за кордон без його згоди, а тому немає предмету спору. При цьому посилався на те, що він має можливість навідувати дитину, він має вид на проживання в Англії, 08 березня 2019 року відвідував доньку у Британії, з нею зустрічався та розмовляв. Вказував на те, що він не проти того, щоб дитина навчалася в Лондоні, на даний час не заперечує, він домовився з дитиною, що вона буде навчатися там, а коли їй не сподобається, вона повернеться в Україну. Разом з тим, вказував, що він дасть дозвіл на виїзд дитини за кордон, за умови, що відповідачка також надасть йому такий дозвіл, щоб він міг поїхати із дитиною на відпочинок.

Представник Служби у справах дітей Лотоцька Т.М. в судовому засіданні вказувала на те, що дане питання на комісії не розглядалося, висновок з цього питання не надався.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у них народилася дитина - донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, яке є в матеріалах справи.

Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано і на теперішній час сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Також встановлено, що дитина ОСОБА_5 з 03 вересня 2018 року є ученицею 7 класу Вестмінстерської академії. До того часу вона навчалася у Глибоцькому ліцеї в смт. Глибока Чернівецької області. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому доказуванню не підлягають.

Позивачка ОСОБА_4 проживає в Лондоні та винаймає житло по АДРЕСА_1, має постійне місце роботи.

Як повідомив відповідач ОСОБА_2, він проживає в Україні та має вид на проживання у Великій Британії, тобто має можливість спілкуватися із дитиною під час її навчання у Британії. 08 березня цього року він зустрічався із дитиною у Великій Британії, розмовляв із нею про її навчання та домовився, що вона буде там навчатися. А тому, суд вважає, що перебування дитини за кордоном не позбавляє можливості відповідача безперешкодно зустрічатися із дитиною, спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні.

Зі слів відповідача він готовий надати колишній дружині дозвіл на виїзд дитини за кордон при умові, що вона також надасть йому такий дозвіл для того, щоб він зміг поїхати із дитиною на відпочинок.

Конвенція ООН про права дитини проголосила забезпечення інтересів останньої основоположним принципом дій державних чи приватних установ, судів, адміністративних чи законодавчих органів. Відповідно до ст.3 конвенції держави-учасниці зобов'язалися забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, і з цією метою вживати всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, як зазначено в статті 27 міжнародного договору, саме батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку такої особи.

Це положення також відображене в статті 180 Сімейного кодексу, згідно з якою батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 4 ЗУ «Про охорону дитинства» система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає визначення основних правових, економічних, організаційних, культурних та соціальних засад щодо охорони дитинства, удосконалення законодавства про правовий і соціальний захист дітей, приведення його у відповідність з міжнародними правовими нормами у цій сфері; забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд в першу чергу, виходив із інтересів та потреб дитини. При цьому, як вже зазначалося, перебування дитини за кордоном не позбавляє можливості відповідача спілкування з дитинною. Як встановлено під час розгляду даної справи, основна причина по якій відповідач відмовляє у наданні дозволу є внутрішній конфлікт між колишнім подружжям, адже дитина спілкується зі своїми батьками, любить їх.

На думку суду посилання відповідача на те, що позивачка вивезла дитину за кордон, а тому немає предмета спору, не впливає на правильність прийнятого судом рішення, оскільки, дані обставини не стосуються предмета доказування у даній справі.

Позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон з 01.03.2019 року по 01.02.2020 р., однак, рішення винесено 15 березня 2019 року, тобто після 01 березня 2019 року. Дозвіл має надаватися на конкретний період. Встановити дату початку відліку даного строку на даний час неможливо, а тому суд вважає, що початковою датою має бути день набранням рішенням законної сили.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ненадання дозволу на виїзд за кордон на навчання неповнолітньої дитини з боку відповідача порушує і обмежує права та інтереси дитини, тому слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній ОСОБА_5 без згоди батька ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі матері ОСОБА_4 в період з дати набрання рішення законної сили по 01 лютого 2020 року до країни Об'єднане Королівство Велика Британія та Північна Ірландія без згоди та супроводу батька.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення виготовлено 21 березня 2019 року.

Суддя: