Провадження № 22-ц/802/1134/19 Категорія: 56 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів КиціС. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 11.07.2019 через свого представника звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позов мотивовано тим, що в період з 03.12.2012 по 06.09.2017 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та 06.09.2017 був звільнений з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» (далі Підприємство) за угодою сторін. За час роботи на Підприємстві з боку останнього позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, яка, з урахуванням її індексації, становить 17500,79 грн. Зазначив, що на момент звернення до суду з даним позовом, Підприємством не було проведено розрахунок з позивачем при звільненні, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17500,79 грн, а також середній заробіток за весь час затримки при її виплаті за період з 06.09.2017 року по день ухвалення рішення суду, виходячи із розміру заробітної плати ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 17500 (сімнадцять тисяч п`ятсот) грн 79 коп. Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до обов`язкового негайного виконання. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 17500,79 грн підлягає до задоволення у повному обсязі. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч. 1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці. Про порушення свого права позивач дізнався 07.09.2017 на наступний робочий день після його звільнення 06.09.2017, коли з ним не був проведений відповідачем повний розрахунок. До суду з цим позовом позивач через свого представника звернувся 11.07.2019, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими, однак позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно відмовити з наведеної підстави.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що з рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 1-5/2012 випливає, що трьохмісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку спливає через три місяці з дати, коли розрахунок відбувся, а не з дати, коли розрахунок мав бути проведений, тобто з дати звільнення.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи відповідно до норм ст. 19, ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» в період часу з 03.12.2012 по 06.09.2017. Дана обставина стверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та наказом про звільнення № 109-К/тр від 06.09.2017 року (а.с. 6-8).

Як вбачається з довідки ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» від 14.05.2019, у Підприємства станом на 01.01.2018 існувала заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі в розмірі 17500,79 грн (а.с. 9).

Будь-яких доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі, на момент звернення до суду з даним позовом, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» суду надано не було.

Позивач в якості правової підстави для пред`явлення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначає ст. 117 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч. 1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці.

Так, за ч. ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції підставно послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16,Закон України «Про оплату праці», положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції)щодо структури заробітної плати.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 1-5/2012, відповідно до якого для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

В даному випадку мало місце триваюче порушення прав працівника щодо затримки виплати заробітної плати, після чого працівник 06.09.2017 звільнився з роботи не отримавши при звільненні затриманої заробітної плати та суми, що підлягала виплаті на час звільнення.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку при звільненні) або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вирішуючи спір в оскаржуваній частині, врахувавши наведені вище норми права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (на який послався у своєму рішенні суд першої інстанції) узгоджується і правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений в постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 369/10046/18 в якій Верховний Суд відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 761/22614/16-ц.

За ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді