ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/3138/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж до ОСОБА_1 про стягнення вартості не облікованої енергії, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2017 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості не облікованої енергії.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 .

26.01.2017 року рейдовою бригадою Центрального районного відділення електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго» проведена перевірка дотримання Правил користування електричною енергією для населення за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає відповідач.

Перевіркою встановлено: самовільне підключення електропроводки до електричних мереж іншого власника мереж з порушенням схеми обліку.

По даному факту порушення Правил користування електричною енергією для населення, було складено акт № 00140546 від 26.01.2017 року.

Згідно з Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією для населення, затвердженою Постановою НКРЕ України № 562 від 04.05.06 року, визначено розмір вартості не облікованої електроенергії, не відшкодованої позивачу та виписано рахунок на суму 98425,97 грн.

Розмір вартості електричної енергії не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією для населення не відшкодовано.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з відповідача суму вартості не облікованої енергії у розмірі 98425,97 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж суму боргу за необліковану електричну енергію у розмірі 98425,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що перевірка працівниками позивача проводилась у відсутність відповідача, акт про порушення складений з порушеннями законодавства, контролер не мав можливості виявити зазначене порушення без застосування спеціальних технічних засобів, позивач не повідомляв відповідача про час та місце засідання комісії, розрахунок обсягу та вартості не облікованої електричної енергії був складений на підставі незаконного акту від 26.01.2017 року.

ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду ухвалено при повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.10.2012 року та користується послугами позивача.

Згідно акту №00140456 від 26.01.2017 року про порушення Правил користування електроенергією для населення, у споживача електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено порушення, а саме: самовільне підключення електропроводки до електричних мереж іншого власника мереж з порушенням схеми обліку.

Про виявлене порушення працівниками ПАТ «Запоріжжяобленерго» складено акт про порушення № 00140456 від 26 січня 2017 року, в якому зазначено вид порушення, відображена схема самовільного підключення та інші технічні дані (тип та стан лічильника електроенергії, стан пломб, переріз дротів тощо).

Вказаний акт про порушення підписаний трьома представниками енергопостачальника, від підпису відмовився охоронець.

На засіданні комісії ПАТ «Запоріжжяобленерго» 28 лютого 2017 року, розглянувши акт про порушення, комісія прийняла рішення, оформлене протоколом № 8 від 28 лютого 2017 року, про порушення ОСОБА_1 . Правил користування електричною енергією у зв`язку із самовільним підключенням електропроводки до електричної мережі енергопостачальника з порушенням схеми обліку підключення без облікової електропроводки і комутація її з побутовою електроустановкою при відключених дообліковому та після обліковому запобіжниках за допомогою автоматичного запобіжника та без облікове підключення опалювального електрокотла, і нарахування збитків у розмірі 98425,97 грн.

При розрахунку обсягу та вартості не облікованої електроенергії визначено за період від дати останньої перевірки з 17.05.2016 року по 07 лютого 2017 року згідно п.3.1.5, п.3.3 б Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами Правил користування електричною енергією від 04 травня 2006 року № 562.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доведеності факту самовільного підключення електропроводки до електричної мережі енергопостачальника з порушенням схеми обліку відповідачем в належному йому будинку АДРЕСА_1 та заподіяння у зв`язку з цим збитків позивачу.

Так, суд першої інстанції вірно встановив, що спірні правовідносини регулюються Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМ України № 1357 від 26 липня 1999 року.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України "Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (далі Правила), та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією (далі Методика), затвердженою Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 562 від 4 травня 2006 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 липня 2006 року за № 782/12656.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про електричну енергію" споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та Правил згідно із законодавством України.

Згідно п. 42 вказаних правил споживач електричної енергії зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів; забезпечувати збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об`єкті споживача; невідкладно повідомляти енергопостачальника про недоліки в роботі приладу обліку; узгоджувати з енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності.

На підставі п. 48 Правил споживач несе відповідальність згідно із законодавством за розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електромережі, споживання електричної енергії без приладів обліку.

Пункт 4 Порядку визначення розміру і відшкодування збитків, завданих енергопостачальнику внаслідок викрадення електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2006 року № 122, встановлює, що обсяг електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, визначається за величиною розрахункового споживання електричної енергії протягом періоду порушення на підставі акту виявлених порушень, складеного відповідно до Методики.

Відповідно до пункту 1.1. цієї Методики вона застосовується у випадку виявлення порушень, визначених п. 48 Правил у частині: без облікового споживання електричної енергії без дозволу енергопостачальника, самовільного підключення до мереж енергопостачальника; пошкодження приладу обліку, зриву пломби та дій споживача, які призводять до зниження показів приладу обліку.

Згідно пункту 2 Методики розрахунок завданих енергопостачальнику збитків здійснюється: за добовою величиною розрахункового споживання електричної енергії; за кількістю днів з дня останнього контрольного зняття представником енергопостачальника показів приладу обліку чи його технічної перевірки для усунення порушення (зокрема у разі виявлення представником енергопостачальника прихованої електропроводки, пристрою, що знижує покази приладу обліку, кількість днів обчислюється з дня останньої технічної перевірки і до дня усунення порушення, але не більше терміну позовної давності); за тарифами (цінами) для населення, що діяли у період, за який нараховується розмір збитків.

З огляду на викладене, якщо споживач допустив самовільне підключення електропроводки, вказаний факт скаржником не спростований, то розрахунок збитків здійснюється з урахуванням дати останньої технічної перевірки електроустановки споживача, але не більше терміну позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що перевірка працівниками позивача проводилась у його відсутність, що є грубим порушенням Конституції України, Цивільного кодексу України та ПКЕЕН, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на зазначене, проживання в іншому місці не знімає з відповідача тягар по утриманню свого майна.

Між сторонами укладено договір на постачання електричної енергії від 27.11.2012 року, який на цей час є дійсним та дія якого не призупинялась. Відповідно до умов договору відповідач, як споживач електричної енергії, брав на себе зобов`язання: забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх внутрішніх електромереж, електроустановок та побутових приладів(п.9.2); забезпечувати доступ представникам енергопостачальника, які пред`явили свої посвідчення, до квартири або іншого об`єкта для обстеження приладу обліку, електроустановок та електропроводки.

Отже, вимогами договору є забезпечення доступу споживачем представникам енергопостачальника, які пред`явили свої посвідчення, до квартири або іншого об`єкта для обстеження приладу обліку, електроустановок та електропроводки і не передбачено обов`язкової його присутності при проведенні цієї перевірки.

Оскільки при перевірці 26.01.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено порушення то відповідно до п.53 ПКЕЕН, було складено акт про порушення ПКЕЕН № 00140456 від 26.01.2017 р.

Представникам енергопостачальника, не надано право встановлювати особу та вимагати пред`явлення документів які підтверджують особу, а особа яка знаходилися в помешканні відмовилася представитися, то про це в акті про порушення і було зазначено.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що акт про порушення ПКЕЕН № 00140456 від 26.01.2017 р. було складено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо недотримання процедури проведення відповідачем комісії з розгляду актів про порушення спростовується наявними у сторони відповідача доказами, оскільки у зв`язку з відмовою особи, що знаходилася в будинку відповідача на момент виявлення порушення, від підписання акту про порушення, акт разом з запрошенням на засідання комісії з розгляду актів було надіслано на адресу відповідача рекомендованим листом 31.01.2017 року.

Розгляд акту комісією було проведено з дотриманням вимог п. 53 ПКЕЕН та за наслідками розгляду акту про порушення був складений протокол засідання комісії № 8 від 28.02.2017 року, затверджений розрахунок обсягу та вартості електричної енергії внаслідок порушення споживачем ПКЕЕН та надіслано копію протоколу відповідачу 28.02.2017 року, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином відповідача належним чином за 20 календарних днів до проведення засідання комісії з розгляду актів було повідомлено про його час і дату і після проведення комісії було надіслано копію протоколу засідання комісії.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними запереченням, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: