Дата документу 13.03.2019 Справа № 331/5160/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5160/18 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1186/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» у особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 18 січня 2013 року він працював на посаді директора відділення «Запорізький Центр науково-технічної інформації» з посадовим окладом згідно штатного розпису 3000,00 гривень. З червня 2014 року йому почали виплачувати заробітну плату нерегулярно та не в повному обсязі, у зв»язку з чим за період з 01 червня 2014 року по 01 січня 2018 року утворилася заборгованість в сумі 111 696,57 гривень. Оскільки відповідач добровільно суму заборгованості йому не виплачує, вимушений звернутися за захистом порушеного права до суду. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з червня 2016 року по 31 грудня 2017 року в сумі 111 696,57 гривень.

При наданні пояснень представник позивача уточнив, що у прохальній частині допущено помилку щодо періоду, за який підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, вказуючи, що цей період становить з червня 2014р. по 31 грудня 2017р., а не з червня 2016р., та у змісті позовної заяви та розрахунку обґрунтовується заборгованість саме за цей період.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі з червня

2014 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 99 929 гривень 97 копійок.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та

сприяння інноваційному розвитку України» на користь держави судовий збір у розмірі

999 гривень 30 копійок.

Рішення суду в частині присудження заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» у особі представника ОСОБА_2 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невірне їх встановлення судом, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Мазур Г.В. зазначає, що суд правильно встановив, що позивач не надавав згоди на встановлення йому неповного робочого часу, а відтак правильно визначив, що йому не була виплачена в повному обсязі передбачена штатним розкладом заробітна плата і стягнув недоплачену заборгованість.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, кожен з яких відстоював свою позицію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працює в ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» з 18.01.2013 року по теперішній час на посаді директора відділення «Запорізький центр науково-технічної інформації», що підтверджено наказом № 5 від 18.01.2013 року ( а.с. 98).

Відділення «Запорізький центр науково-технічної інформації» є структурним підрозділом ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр.. Соборний, 77 ( а.с. 99-102).

З 18.01.2013 року по 31.12.2016 року посадовий оклад ОСОБА_3 складав 3000,00 грн., що встановлено штатним розписом, затвердженим 21.10.2013 року.

Згідно зі штатним розписом на 2017 рік, введеним в дію з 01.01.2017р. наказом від 03.01.2017 № 1, ОСОБА_3 встановлений посадовий оклад у розмірі 3500,00 грн.

У відповідності до заяви ОСОБА_3 від 17.07.2018 року останньому з 01 серпня 2017 року встановлено неповний робочий день тривалістю 4 години, що підтверджено заявою позивача та наказом відповідача від 27 липня 2017 року № 51-к.

Суд вказував, що довідками про доходи ОСОБА_3 за 2017, 2016 роки, виданими ДП «Укртехінформ» 24 вересня 2018 року, та випискою з карткового рахунку ОСОБА_3, відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», за період з червня 2014 року по 31 грудня 2017 року підтверджено, що позивачу заробітна плата була виплачена не в повному обсязі, та, навівши розрахунок, суд визначив розмір заборгованості в сумі 101 760,92 грн.

Разом з тим, суд зазначив, що з цієї суми підлягають відрахуванню виплати, які підприємство повинно відраховувати із заробітної плати відповідача за виконавчим листом, виданим 05.03.2011р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у справі 2-2319/2010, в розмірі 1 161,59 гривень за 2017 рік, та в розмірі 669,36 гривень за 2016 рік, а тому сума заборгованості по заробітній платі до стягнення на користь позивача складає 99 929,97 гривень.

Позивач рішення суду не оскаржив.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд не взяв до уваги накази по підприємству, згідно з якими позивачу було зменшено обсяг робочого часу, у відповідності до якого і була йому нарахована та виплачена заробітна плата, тому підприємство не має заборгованості по заробітній платі перед позивачем за визначений ним період.

Відповідно до статті 102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосува-

ння судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., роз»яснено, що згідно зі ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом (виконують крім основ-ної у вільний від неї час і іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця), одержують заробітну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розміром. Сумісники мають право на оплату фактично виконаної роботи й тоді, коли було порушено встановлені для певної категорії працівників обме-

ження для роботи за сумісництвом. Такі порушення за певних умов можуть бути підставою для припинення трудового договору за сумісництвом. Визначені Кабінетом Міністрів України відповідно до ст.102-1 КЗпП умови роботи за сумісництвом, у тому числі щодо її тривалості, яка протягом місяця не повинна перевищувати половину мі-

сячної норми робочого часу, поширюються лише на працівників державних під- приємств, установ і організацій.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що позивач не міг працювати повний робочий день одночасно і як ліквідатор іншого підприємства, і як директор відділення «Запорізький центр науково-технічної інформації». А тому для нього як директора цього відділення був встановлений неповний робочий час, а як ліквідатор він працював на умовах повного обсягу робочого часу.

Вказане підтверджується також рішеннями судів, долучених до матеріалів справи.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2016р. задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з ДП «Запорізький Державний центр науки, інновації та інформації» заборгованості по заробітній платі за період з 05.02.2013р. по 05.07.2016р. в розмірі 121 174,92 грн.

В подальшому, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018р. задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з ДП «Запорізький Державний центр науки, інновації та інформації» заборгованості по заробітній платі за період з 05.07.2016р. по 22.02.2018р. в розмірі 60 178,34 грн.

Вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 05 лютого 2013р. на підставі наказу Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України № 31 від 05.02.2013р. був призначений головою ліквідаційної комісії з ліквідації ДП «Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації».

З»ясовано, що до теперішнього часу ОСОБА_3 є головою ліквідаційної комісії з ліквідації вказаного державного підприємства.

Призначенню його головою ліквідаційної комісії вказаного підприємства передувало його прийняття на роботу директором відділення «Запорізький центр науково-технічної інформації» згідно з наказом № 5 від 18.01.2013 року., де він також працює по теперішній час.

Отже, в даному випадку у роботі позивача відбулось сумісництво та обидва підприємства, де він є головою ліквідаційної комісії та директором, є підприємствами державної форми власності, а також розташовані за однією адресою: м. Запоріжжя, пр.. Соборний, 77. Та в такому разі на позивача поширюються умови щодо тривалості його роботи за сумісництвом, яка протягом місяця не повинна перевищувати половину місячної норми робочого часу.

Вже було встановлено вищевказаними рішеннями судів, що на користь ОСОБА_3 як голови ліквідаційної комісії з ліквідації ДП «Запорізький Державний центр науки, інновації та інформації» було стягнуто заробітну плату за весь період його роботи з 05.02.2013р. по 22.02.2018р. за повною ставкою та повним відпрацьованим робочим часом, що вказує на те, що ця його робота є основною.

Тому за посадою директора на іншому державному підприємстві останній не міг працювати повний робочий день та повний робочий час, а тривалість його робочого часу за нормативним актом КМУ не могла перевищувати половини місячної норми робочого часу.

За таких обставин, позивач в силу чинного законодавства не може вимагати виплати йому 100 % заробітної плати за сумісницьку роботу на державну підприємстві.

Також встановлено, що наказом № 9-к від 02 червня 2014р. директора ДП «Укртехінформ» у відповідності до вимог ст. 56 КЗпП України за наявності поданих заяв працівників встановлено неповний робочий тиждень на умовах відпрацювання 0,2 тривалості денної норми робочого часу з 02 червня 2014р. по 30 червня 2014р. чисельним працівникам як головного підприємства, так і працівникам відділень, зокрема, п»ятьом працівникам Запорізького відділення, в тому числі, директору ОСОБА_3 ( а.с. 123).

Такі накази, як свідчать матеріали справи, видавались ДП «Укртехінформ» весь період, за який позивач визначив розмір заборгованості ( а.с. 116-135), тільки у періоді до 01 серпня 2017р. встановлювались умови відпрацювання 0,2 тривалості денної норми робочого часу, з 01 серпня 2017р. наказом № 51-к від 27 липня 2017р. неповний робочий день ОСОБА_3 був визначений 4 години на день, а з 01 вересня 2017р. - 0,5 тривалості денної норми ( а.с. 114, 115, 132-135).

Відповідно до вимог статті 56 КЗпП України, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу.

Таким чином, накази про встановлення неповного робочого дня та тижня видавались згідно з положеннями ст. 56 КЗпП України за заявами працівників, тобто такі умови були погоджені працівниками.

Про ці накази було відомо позивачу, оскільки він є директором відділення, до якого вони доводились як до керівника структурного підрозділу, оскільки видавались юридичною особою - ДП «Укрінформ» в м. Києві. Позивач їх не оскаржував, а тому вони є чинними.

Ствердження позивача, що про ці накази йому не було відомо, його з ними не ознайомлювали, вони не містять його підпису, на думку колегії, не заслуговують на увагу, оскільки наказ № 51-к від 27.07.2017р. також не містить підпису позивача та відомостей про його ознайомлення з ним, але позивач визнає свою обізнаність про нього.

Накази про відпустки ОСОБА_3 також не містять його підпису або відомостей про ознайомлення з ними, але їх існування та обізнаність про них ним також не заперечується. Те ж саме стосується і штатних розписів, і наказів, що їх затверджують, щодо яких також не мається відомостей про ознайомлення з ними позивача, але про які він достеменно знає.

Отже, на думку колегії, ОСОБА_3 як керівник відділення одного державного підприємства та голова ліквідаційної комісії іншого державного підприємства, які розташовані за однією адресою, не міг не знати про вказані накази, а також про те, що йому як керівнику-суміснику не може встановлюватись повний робочий день за посадою директора, тому що за графіком повного робочого дня він працював на посаді голови ліквідаційної комісії.

Відпрацювання ОСОБА_3 як директором відділення «Запорізький центр науково-

технічної інформації» робочого часу у відповідності до виданих наказів про неповний

робочий день підтверджується наданими відповідачем табелями обліку використання робочого часу, складеними та затвердженими в.о. директора ДП «Укртехінформ» ( а.с. 76-94).

За таких обставин, наразі є невірними висновки суду про те, що підприємство має заборгованість перед позивачем за роботу на посаді директора відділення, оскільки він працював там на умовах сумісництва за режимом неповного робочого тижня та робочого часу відповідно до виданих ДП «Укртехінформ» наказів, що підтверджується табелями відпрацьованого робочого часу, у відповідності до яких і нараховувалась та виплачувалась позивачу заробітна плата.

З довідок про доходи, виписок по рахунку позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» саме і вбачається, що зарплату він отримав в повному обсязі за фактично відпрацьований час ( а.с. 6-28, 150, 151).

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія вважає апеляційну скаргу відповідача обґрунтованою, тому у відповідності до положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вона підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вирішує питання про судові витрати у справі.

Так, відповідачем за подання апеляційної скарги був сплачений судовий збір в сумі 2 881,50 грн., який підлягає компенсації йому за рахунок держави, оскільки позивач є звільненим від його сплати за категорією спору про заробітну плату.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» у особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2018 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути на користь ДП ««Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» судовий збір в сумі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривня 50 копійок за рахунок держави в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 березня 2019 року

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

ОСОБА_5