Апеляційне провадження №22-ц/824/1060/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судд Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача, обґрунтовуючи його наступним:

16 червня 2015 позивач шляхом підписання заяви про приєднання до Генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в ПАТ «ПроКредит Банк» підтвердив акцептування публічної пропозиції Банку на укладення договору, чим приєднався до його умов як клієнт. Тією ж датою між сторонами укладено дві додаткові угоди про надання послуги з відкриття та обслуговування поточних рахунків та карткових рахунків. Банк відкрив позивачу як клієнту поточний рахунок та картковий гривневий рахунок.

Станом на 22 серпня 2017 на банківському картковому рахунку позивача обліковувалась сума в розмірі 1 304 405,17 грн. В той же час, при зверненні позивача до банку із заявою про видачу готівки, належні йому кошти виплачені не були. Оскільки банк не виконує своїх обов'язків за укладеним договором та не виплачує його кошти з поточного рахунку, права позивача як споживача банківських послуг були порушені. За таких умов банк окрім видачі позивачу його коштів має сплатити й передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення.

На підставі наведеного просив суд стягнути з відповідача 1 300 000,00 грн. як суму коштів, що зберігається на поточному рахунку, та пеню в сумі 4 407 000,00 грн. як відповідальність за неналежне виконання банківських послуг, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 рокупозов задоволений, з відповідача на користь позивача стягнуто 1 300 000,00 грн. належних останньому коштів, пеню у розмірі 4 407 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 8 000 грн., а всього 5 715 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, вказує, що судом першої інстанції не з'ясовано всіх обставин, які мають значення для справи, що в свою чергу призвело до невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи. Крім того судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції застосував не належний спосіб захисту, оскільки позивач не був обмежений у можливості отримати від банку власні кошти у безготівковій формі та перевести кошти на інший рахунок. При цьому навіть у разі задоволення позову позивач зможе отримати свої кошти лише в безготівковій формі. зазначає, що дії відповідача відбувалися в повній відповідності до положень законодавства щодо здійснення фінансового моніторингу даної операції, прострочення надання послуги не відбулося, відтак суд помилково застосував до даного випадку положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 16.06.2015 позивачем було підписано заяву про приєднання до Генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в ПАТ «ПроКредит Банк», чим позивач приєднався до його умов як клієнт. В той же день 16.06.2015 року між сторонами було укладено дві додаткові угоди до Генерального договору щодо надання послуги з відкриття та обслуговування поточних карткових рахунків, за якими відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 та картковий рахунок НОМЕР_2 в гривні України. Відкриті поточний і картковий рахунок у розумінні чинного законодавства є банківським. Станом на 22.08.2017 на банківському картковому рахунку позивача обліковувалась сума в розмірі 1 304 4505,17 грн.

22.08.2017 позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4-1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в сумі 1 300 000,00 грн. Заява було прийнята банком в операційний час, про що свідчить відбиток штемпелю 22.08.2017 та підпис відповідного працівника.

У відповідності до положень п. 5.5.3.5 Генерального договору банк зобов'язаний здійснювати приймання та видачу готівки клієнту протягом операційного дня згідно затвердженого операційного регламенту та умов Генерального договору. П. 2.2. операційного регламенту встановлено, що строк повідомлення клієнтом банку про заплановане знаття готівки в сумі понад 100 000,00 грн. становить 2 банківських дня до виплати. При цьому таке повідомлення має здійснюватися через контакт-центр банку. Позивач зазначав, що ін завчасно повідомив контакт-центр банку про таку операцію, однак враховуючи встановлений самим банком характер такого повідомлення, відповідно не має доказів з цього приводу. Банк, заперечуючи проти вимог позивача, стверджував, що належного повідомлення від позивача до контакт-центру не надходило, відтак його обов'язок видачі позивачу коштів виникав лише через два банківських дня з дня отримання заяви позивача. Колегія суддів критично відноситься до таких посилань банку. Як стверджує сам банк, він з метою перевірки даної операції на наступний день після отримання заявки позивача витребував у нього ряд документів. При цьому в наданому банком повідомленні не містилося жодного посилання на порушення позивачем встановленого порядку видачі готівки та неповідомлення про таку операцію через контакт-центр. За таких умов колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на обставини справи в їх сукупності, погоджується з позицією суду першої інстанції щодо того, що банк мав видати належні позивачу кошти в день отримання відповідної заявки останнього, а саме 22.08.2017 року, чого зроблено не було. При цьому, навіть якщо й погодитися з позицією банку щодо наявності й нього дводенного терміну з часу отримання заявки, враховуючи святкові та вихідні дні в серпні 2017 року, кошти позивачу мали б бути виплачені 28.08.2017 року, чого також не відбулося.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, банк обґрунтовував відповідність своїх дій положеннями Закону України „Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", відповідно до яких заявлена позивачем операція підлягала перевірці, за результатами якої внаслідок ненадання позивачем витребуваних він нього документів банк законно відмовився від проведення операції та припинив стосунки з позивачем.

З наведеною позицією відповідача колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Дійсно, положеннями Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що банк є суб'єктом первинного фінансового моніторингу, а операція з видачі готівки на суму 150 000,00 грн. та більше підлягає фінансовому моніторингу. В той же час, встановивши обов'язок перевірки Державою та уповноваженими нею органами (в тому числі й банками) певного виду фінансових операцій (чи певної категорії осіб, що їх здійснює), вказаний закон чітко та недвозначно регламентував процедуру здійснення такої перевірки (фінансового моніторингу).

Зокрема, ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» встановлено, що суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової операції, яка містить ознаки передбачені ст. 15 або ст.16 цього закону (фінансові операції, які підлягають фінмоніторингу) та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину. При цьому у разі здійснення такого зупинення в той же день такий суб'єкт повідомляє спеціально уповноважений орган в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, їх учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб'єктом первинного фінансового моніторингу. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової операції, на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

У разі неотримання суб'єктом первинного фінансового моніторингу рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової операції, він зобов'язаний поновити проведення фінансових операцій третього робочого дня з дня зупинення. При цьому вказані строки зупинення фінансової операції суб'єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом є остаточними та продовженню не підлягають.

Зважаючи на те, що як стверджував сам банк, він не проводив заявлену позивачем фінансову операцію у зв'язку з її перевіркою відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», в день зупинення проведення такої фінансової операції він мав повідомити про це Державну службу фінансового моніторингу України, а через два дні після цього у разі неотримання вказівки про подальше зупинення операції - відновити її проведення. В той же час, відповідачем не було представлено до суду доказів такого направлення 22.08.2017 року до Держфінмоніторингу повідомлення про зупинення фінансової операції позивача. Не було відновлено спірну операцію й у зв'язку з неотриманням відповідного розпорядження Держфінмоніторингу. За таких умов посилання відповідача на те, він діяв в межах наданих йому законом повноважень, не відповідає обставинам справи та наданим до неї доказам.

Критично колегія суддів відноситься й до посилань апелянта на те, що в даному випадку не мало місце зупинення проведення фінансової операції, а відбулася відмова банку від її проведення та від продовження з позивачем ділових відносин у зв'язку з ненаданням останнім витребуваних від нього документів. Так банк стверджував, що відмовив у продовжені відносин з позивачем через ненадання ним податкової декларації про майновий стан і доходи. В той же час така вимога банку є незрозумілою та принаймні сумнівною, оскільки в ході розгляду справи не було здобуто доказів того, що позивач віднесений до категорії осіб, яка на час спірних подій взагалі мала подавати таку податкову декларацію. Окрім того, як вбачається з представленого до суду самим відповідачем його листа на адресу Держфінмоніторингу від 31.08.2017 року, по відношенню до позивача банком було прийняте рішення про відмову від підтримання відносин шляхом розірвання ділових стосунків. Оскільки у відповідності до положень ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» повідомлення про операції та осіб, які стали підставою для прийняття суб'єктом первинного фінансового моніторингу, останній зобов'язаний подати Держфінмоніторингу протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, рішення про таку відмову по відношенню до позивача була прийняте не раніше ніж 30.08.2018 року, відтак до зазначеної дати мало місце саме зупинення фінансової операції, яка на той час вже мала б бути відновлена та проведена. За таких умов зазначені твердження апелянта не ґрунтуються ні на обставинах справи, ні на вимогах закону.

В своїй апеляційній скарзі відповідач серед іншого вказує, що застосований судом спосіб захисту (стягнення з відповідача грошових коштів) не призводить до обов'язку відповідача видати позивачу грошові кошти готівкою, оскільки при виконанні рішення суду щодо стягнення коштів позивач все одно отримає їх в безготівковій формі. У зв'язку з цим за думкою апелянта суд повинен був ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення суми вкладу. За висновками колегії суддів обраний позивачем спосіб захисту - вимога стягнення коштів, які зберігаються на поточному рахунку у банку, повністю відповідає способу захисту цивільних прав та інтересів особи, права якої, як було вірно встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, порушено. Як зазначив позивач, обравши в якості способу захисту своїх порушених прав стягнення коштів а не зобов'язання видати готівку, він виходив з того, що з дій та бездіяльності банку вбачається відверте небажання повертати кошти у будь якій формі. З дати закриття поточного рахунку (18.09.2017 року) позивач позбавлений можливості переводити кошти на інші рахунки, здійснювати безготівкові розрахунки, тощо. Відповідно до норм ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. Аналогічна правова позиція міститься й у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-140цс13, від 29.05.2013 у справі №6-39цс13. Верховний Суд України вказує, що у випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використанні цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається невиконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання. В зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що позивач має право будь яким не забороненим законом засобом захищати свої права, тим більш коли обраний ним спосіб захисту призводить до відновлення порушених прав.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду невідповідності висновків суду першої інстанції вимогам закону й в частині вирішення питання про стягнення пені в якості відповідальності за неналежне виконання банківських послуг відповідно до положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». В своїй скарзі апелянт зазначає, що вказана норма взагалі не підлягає застосуванню в даному випадку. Крім того, з точки його зору судом невірно визначена база для нарахування пені - 1 300 000,00 грн., оскільки вона може обраховуватися з суми тарифу на зняття готівки, а не загальної суми операції.

У відповідності до положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до представлених до суду тарифів з обслуговування фізичних осіб, отримання (зняття) готівкових коштів в касах та банкоматах АТ «ПроКредит Банк» не тарифікується. За таких умов в Даном випадку має діяти вищезазначене правило щодо нарахування пені, виходячи із загальної суми операції. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та методики розрахування пені міститься й у постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-37цс16, від 01.06.2016 у справі №6-2558цс15, від 28.09.2016 у справі №6-1699 цс16, від 13.03.2017 у справі 6-2128цс16. Крім того, аналогічна позиція з приводу обрахунку пені згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в такого роду випадках викладена й у ряді постанов Верховного суду, зокрема від 19.09.2018 у справі №761/46145/16-ц, від 01.10.2018 у справі №761/42169/16-ц, від 07.11.2018 у справі №592/6332/15-ц, від 05.12.2018 у справі №369/8423/16-ц, від 06.12.2018 у справі №235/6674/16-ц. За таких умов доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування в даному випадку положень п.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», як і доводи стосовно невірності обраної судом першої інстанції при вирішенні справи бази для нарахування такої пені, не відповідають ні вимогам закону, ні обставинам справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько