Єдиний унікальний номер 236/2698/18 Номер провадження 22-ц/804/515/19
Єдиний унікальний номер 236/2698/18 Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Номер провадження 22-ц/804/515/19 Суддя доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року, ухвалене в залі суду міста Лиман Донецької області, повний текст рішення виготовлений 17 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 14 травня 1984 року по 17 липня 2017 року, коли її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення відповідач не здійснив з нею повний розрахунок. Просила стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 6304,90 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4033,56 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 20418 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 10770,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 107322,30 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 4033,56 грн., заробітній платі за час вимушеного простою в суім 18073,34 грн., вихідній допомозі при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 10770,20 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 107322,30 грн.; зобов'язано утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3569,53 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів); стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 620, 22 грн. в дохід держави; стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 704,80 грн., допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць, в іншій частині позову відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» не погодились з рішенням суду, просили скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповно з'ясовані всі обставини, а саме, суд не врахував, що відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності та розташування офісу, що позбавило його можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати зобов'язання за трудовим договором, суд помилково не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, яким встановлено початок дій форс-мажорних обставин з 20 березня 2017 року. Крім того, суд не врахував відсутність первісних документів щодо нарахування заробітної плати, довідки, надані позивачем, розрахунки сплати за простій, довідка-розрахунок нарахування вимушеного прогулу, які містяться в матеріалах справи не можуть вважатися належним доказом, оскільки не містять необхідних реквізитів - кутового штампу підприємства, дати, вихідного номеру, підписів керівника, головного бухгалтера.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначила, що відсутність первинної документації не є підставою для ненарахування та невиплати заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік, вживати усіх необхідних заходів задля збереження первинної документації лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Рішення суду законне та обґрунтоване, підтверджене належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Відповідач на підтвердження відсутності своєї вини за порушення зобов'язання надав суду науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, який не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», не внесений до Реєстру сертифікатів, тобто відсутність вини відповідача в невиконанні своїх зобов'язань за Кодексом законів про працю України недоведена.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд якого відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України здійснюється без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що позивач працювала у відповідача з 14 травня 1984 року по 17 липня 2017 року коли була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України, за першу половину березня 2017 року ОСОБА_1 отримала 10 липня 2017 року заробітну плату у розмірі 3093,36 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на заробітну плату гарантоване Конституцією, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач знаходилась в трудових відносинах з відповідачем, виконувала в повному свої трудові обов'язки, при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду, відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували докази позивача; посилання у висновку ТПП, наданого відповідачем, на ст..9, 263, 617 ЦК України є безпідставним, оскільки КЗпП України та Закон України «Про оплату праці» регулюють спеціальні норми права, які витікають з загальних правовідносин, які регулюються ЦК України, при тому що при його складанні не були враховані норми Закону «Про оплату праці», у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обов'язків передбачених ст..117 КЗпП України

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що 17 липня 2017 року звільнилась зі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та просила стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 6304,90 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4033,56 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 20418 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 10770,20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 107322,30 грн. (арк. спр. 2-6).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працювала з 03 квітня 1985 року бригадиром колії в 13-й дистанції колії, 20 серпня 1990 року переведена економістом, 10 травня 1994 року переведена бухгалтером 02 категорії, 20 липня 2004 року призначена головним бухгалтером Родаківської дистанції колії Донецької залізниці, 23 травня 2014 року ДП «Донецька залізниця реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 10 червня 2016 року Родаківська дистанція колії ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Родаківська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 17 липня 2017 року звільнена у зв'язку зі скороченням штату працівників - п.1 ст. 40 КЗпП України (арк..спр.11-14).

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає за березень 2017 року - 3569,53 грн., за квітень 2017 року - 4154,43 грн., за травень 2017 року - 4154,43 грн., за червень 2017 року - 4154,43 грн., за липень 2017 року - 14274,88 грн., з яких компенсація за невикористану відпустку - 4033,56 грн., оплата простоїв - 2686,58 грн., вихідна допомога - 10770,20 грн. Дані обставини підтверджуються розрахунками заробітної плати (арк..спр.25, 87-90).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення даної суми з відповідача.

Доводи відповідача ґрунтуються на тій обставині, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В той же час позивачем суду надано копію трудової книжки, яка містить всі записи про час роботи позивача, наказ про реорганізацію (арк..спр.15), наказ про звільнення (арк.спр.16), наказ про встановлення простою (арк..спр.17-18), розрахунки заробітної плати (арк..спр.25, 87-90), табелі обліку робочого часу (арк.спр.65 -74).

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування відомостей, викладених в документах, наданих позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, 16 січня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (арк.спр.46-49), з якого виходить, що відсутня вина ПАТ «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні.

Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

В той же час неможливо погодитись з висновком суду щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем на день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції, де відсутній доступ до підприємств галузі, які насильницько захоплені, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб при знаходженні на території виробничих підрозділів, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності (арк. спр. 40-43).

В обгрунтування заперечень надано науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вівильненні праціниів, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непоборної сили) №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (арк. спр. 46-49).

Цим висновком засвідчено, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких нправлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачувальними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Таким чином, під час розгляду справи була встановлена відсутність вини відповідача в невиплаті заробітної плати на час звільнення, тобто відсутні підстави для стягнення середнього заробітку.

Крім того, за змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 21 березня 2019 року

Головуючий