Справа № 206/4803/19
Провадження № 2/206/1215/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів,-

І. Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом та заперечення відповідача за зустрічним позовом.

Вимоги первісної позовної заяви з урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтовані тим, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 ще під час перебування з позивачем в шлюбі припинив надання матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, 28 березня 2011 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 20.01.2011 року і до повноліття ОСОБА_6 . За весь час, що пройшов з моменту винесення рішення суду, ОСОБА_2 не здійснив жодного платежу. Загальна сума заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_6 за період з 20.01.2011 року по 20 липня 2019 року складає 121369,60 грн. В зв`язку із чим, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_6 за період з 20.12.2017 року по 20 липня 2019 року у розмірі 121369,6 грн. (а.с. 1-4, 23-26).

Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що 6 червня 2004 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. В шлюбі в них народився син: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2012 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був розірваний. Після розірвання шлюбу, за домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повинен був надавати матеріальну допомогу за її проханням або на прохання сина. Кожного місяця відповідачу або їх синові ОСОБА_2 надавав грошові кошти готівкою, про що ніяких розписок не брав або за домовленістю з відповідачем купував дитині одежу. В серпні 2019 року, він дізнався, що у Самарському відділі ДВС міста Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області перебуває на виконанні дублікат виконавчого листа, виданий 09.11.2016 року на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2011 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь відповідача, ОСОБА_1 , на утримання сина. До цього часу ОСОБА_2 невідомо було про існування даного рішення суду та перебування виконавчого листа на виконанні. Жодного разу до суду або до відділу державної виконавчої служби, він не викликався. Оскільки йому невідомо було про наявність рішення суду про стягнення аліментів, тому він аліменти й не сплачував на рахунок відповідача та не брав розписок про отримання коштів. Саме добросовісним виконанням батьківських обов`язків можливо пояснити чому протягом 8 (восьми) років він не знав зазначені обставини. Крім цього, на даний час його матеріальний стан сильно змінився: ІНФОРМАЦІЯ_2 в нього народилася донька, ОСОБА_7 , яка також перебуває на його утриманні; 25 червня 2019 року між ним, ОСОБА_2 , та матір`ю його доньки, ОСОБА_8 , було зареєстровано шлюб. Його батько, ОСОБА_9 - непрацездатний, перебуває на медичному обліку з гіпертонічною хворобою III ступеня, нещодавно перебував на стаціонарному лікуванні з 01.10.2019 року по 10.10.2019 року та потребує лікування, він проживає один, оскільки його мати померла ще у 1993 році, а він - єдиний син, тому окрім нього, надати допомогу батькові, нікому. На даний час він не працює, оскільки за станом здоров`я, був вимушений звільнитися. На обліку не перебуває, але неодноразово звертався та звертається до лікаря з приводу гіпертонічної хвороби, у зв`язку з чим, він не можу працювати на будь-якій роботі з фізичним навантаженням. В зв`язку із чим позивач за зустрічним позовом просив звільнити від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла у період з 20.01.2011 року по 01.08.2019 року по виконавчому листу № 2-699/11, видному 09 листопада 2016 року на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини та зменшити розмір аліментів по виконавчому листу № 2-699/11, видному 09 листопада 2016 року на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожитковою мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття (а.с. 39-40).

Заперечуючи проти зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, згідно якого вона зазначила, що ОСОБА_2 за своє життя міняв багато місць роботи і велику частину часу не працював зовсім із-за проблем з алкоголем і прогулами. Звільнення з роботи були саме з цієї причини, але не за станом здоров`я, як зазначено у зустрічному позові. ОСОБА_2 було відомо про подання ОСОБА_1 позову, оскільки на той час вона з ОСОБА_2 ще проживали разом і він був обізнаний про позов та рішення суду. Також не відповідають дійсності ствердження ОСОБА_2 про те, що після розірвання шлюбу, за домовленістю між ними, останній повинен був надавати матеріальну допомогу за її проханням або на прохання сина. Ніколи ОСОБА_2 не надавав ані їй, ані їх сину грошових коштів готівкою, та не купував дитині речі. Сам ОСОБА_2 підтверджує, що в нього немає доказів цих його стверджень. Також не відповідає дійсності ствердження ОСОБА_2 про те, що його жодного разу не викликали до виконавчої служби, які спростовуються матеріалами виконавчого провадження, де є дані про неодноразові виклики боржника ОСОБА_2 до Самарського ВДВС, надсилання йому постанов державного виконавця. ОСОБА_2 в своєму позові зазначає, що в нього ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька, ОСОБА_7 , яка також перебуває на його утриманні. Виходячи із стверджень ОСОБА_2 він все ж таки має дохід, на який утримує доньку, але ОСОБА_6 також його дитина і, якщо він має кошти утримувати доньку, він, згідно із вимогами закону, повинен утримувати і сина до його повноліття. Також ОСОБА_1 вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 на те, що його батько ОСОБА_9 - непрацездатний. Інвалідність ОСОБА_9 не встановлена. На даний момент батько колишнього чоловіка ОСОБА_9 - працюючий пенсіонер, працює охоронцем. ОСОБА_9 після смерті першої дружини, втрете перебуває в фактичних шлюбних відносинах, і мешкає разом із цивільною дружиною в Чечелівському районі м. Дніпро. ОСОБА_2 ніколи не допомагав своєму батькові, а навпаки - батько завжди допомагав ОСОБА_2 . Також нічим не підтверджені ствердження ОСОБА_2 , що він не працює у зв`язку із хворобою. Він вже багато років працює періодично, так як зловживає спиртними напоями, допускає прогули і таким чином не може довго втриматись на одному місці. ОСОБА_2 у своєму позові зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вони виникли у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, але заборгованість за аліментами виникла не в зв`язку із тяжкою хворобою ОСОБА_2 , а у зв`язку із його небажанням виконувати обов`язки щодо утримання сина. Всі істотні на думку ОСОБА_2 обставини, на підставі яких суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами є надуманими та такими, що не підтверджуються фактичними даними, в зв`язку із чим відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів відмовити в повному обсязі (а.с. 56-60).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

28.08.2019 на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, яку 02.09.2019 ухвалою судді залишено без руху (а.с. 1-4, 16).

11.09.2019 позивач до канцелярії суду подала позовну заяву про стягнення пені за прострочення сплати аліментів (на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху) (а.с. 23-26).

17.09.2019 відкрито провадження у справі, призначено розгляд по суті на 17.10.2019 (а.с. 27).

16.10.2019 ОСОБА_2 подав до канцелярії суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів разом з клопотанням про витребування доказів (а.с. 38-40, 49).

17.10.2019 Самарським районним судом м. Дніпропетровська було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, у зв`язку із чим судове засідання було відкладено на 28.10.2019 (а.с. 50-51).

24.10.2019 відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала до канцелярії суду відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 56-60).

28.10.2019 судове засідання було відкладено на 14.11.2019 у зв`язку із неявкою відповідача та його представника за зустрічним позовом у судове засідання (а.с. 62).

30.10.2019 до канцелярії суду від представника позивач за первісним позовом надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи завірених належним чином додатків до відзиву (а.с. 67).

14.11.2019 Самарським районним судом м. Дніпропетровська було частково задоволено клопотання представника відповідача, визнано явку позивача та відповідача обов`язковою, визнано явку представника третьої особи обов`язковою для надання пояснень по суті спору, заслухано вступні слова представників позивача та відповідача, судове засідання відкладено на 25.11.2019 (а.с. 78-79).

25.11.2019 від представника Самарського відділу Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області надійшло клопотання про перенесення розгляду цивільної у зв`язку з невідкладними виконавчими діями (а.с. 82).

25.11.2019 судом відмовлено у задоволенні клопотання представника Самарського відділу Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про перенесення судового засідання, долучено до матеріалів справи матеріали виконавчого провадження № 521497760, заслухано вступне слово позивача, відповідача та їх представників, їх відповіді на питання, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та оголошено вступну та резолютивну частини рішення, оголошено вступну та резолютивну частини окремої ухвали (а.с. 121-123, 124, 125).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2011 було стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, по даній справі видано дублікат виконавчого листа 09.11.2016 (а.с. 7-8, 9-10).

З січня 2011 року по липень 2019 року ОСОБА_2 жодного разу не сплатив аліменти внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 121369,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за в/п 2-699 від 28.03.2011 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , (а.с. 11-12, 93, 101, 110, 111, 114).

15.06.2019 ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_8 , про що складено відповідний актовий запис № 126, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 41).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народилася донька ОСОБА_7 , про що складено відповідний актовий запис № 143, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 42).

Відповідно до акту державного виконавця Проник Є.О. від 16.05.2018, державним виконавцем встановлено, що 23.03.2018 боржнику було направлено за адресою вказаною у виконавчому документі лист-виклик, яким зобов`язано боржника прибути на прийом до державного виконавця 05.04.2018 року. Боржник був повідомлений належним чином та на виклик не з`явився (а.с. 75).

Виконавче провадження № 29373016 за виконавчим листом № 2-699 від 28.03.2011 року перебувало на виконанні в Самарському ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з 20.03.2011 по 17.06.2015. 17.06.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із відсутністю майна у боржника, що підтверджується відповіддю Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та витягом з ВП-спецрозділ (а.с. 76, 77).

ІV. Докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення.

Суд відхиляє докази, долучені до зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , а саме виписку з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 № 17093 та пенсійне посвідчення, свідоцтво про народження ОСОБА_2 та свідоцтво про смерть ОСОБА_10 , оскільки ці докази не підтверджують жодну з обставин, яка підлягає доказуванню для звільнення від сплати аліментів або зменшення їх розміру, так як ОСОБА_2 не надав доказів, що його батько ОСОБА_9 знаходиться у нього на утриманні та проживає з ним.

Також суд відхиляє відповідь на адвокатський запит від 07.10.2019 № 0710/19, оскільки звернення до сімейного лікаря амбулаторії не є належним доказом на підтвердження стану здоров`я платника аліментів та підтвердження наявності у платника аліментів тяжкої хвороби.

До того ж суд не бере до уваги виписки з амбулаторної карти диспансерного хворого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 021284 та довідку про облік ОСОБА_6 від 07.08.2019, оскільки вони не стосуються предмету розгляду даної цивільної справи, так як підставами для звільнення від сплати аліментів є наявність тяжкої хвороби у платника аліментів або іншою обставиною, що має істотне значення, яка стосується платника аліментів, а питання щодо стягнення додаткових витрат на дитину в даному випадку не вирішується.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення первісного та зустрічного позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 по справі № 572/1762/15-ц.

Так, позивач надала розрахунок суми пені за 2018-2019 роки, згідно якого загальна сума пені складає 128438,24 грн., при цьому позивач з урахуванням положень ч. 1 ст. 196 СК України вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума пені у розмірі 121369,90 грн., однак дана сума є сумою заборгованості по аліментам за період з січня 2011 року по липень 2019 року, що встановлено судом під час дослідження доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

До того ж, розрахунок, наведений позивачем здійснений не за формулою, яка визначена постановою Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві. (Наприклад: за грудень 2017 року пеня повинна розраховуватися таким чином нарахована сума аліментів за місяць - 1834, 25 грн. помножити на 1% помножити на 31 - кількість днів у місяці дорівнює 568, 62 грн., а позивач нарахувала пеню за грудень 2017 року у розмірі 11152,24 грн.)

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права та застосовано неправильну норму права, яка регулює спірні правовідносини, адже стягнення заборгованості по аліментам регулюється положеннями ст. 194 СК України, а тому враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про стягнення пені за прострочення сплати аліментів необхідно відмовити повністю.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів суд зазначає таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже позивач ОСОБА_2 був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, він визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Так, як передбачено статтею 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушеного права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Повне звільнення платника аліментів від їх сплати можливе лише за його позовом у разі наявності для того істотних обставин. В матеріалах справи відсутні докази, щодо оскарження в установленому порядку рішення суду, за яким визначено розмір стягуваних аліментів. Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, щодо ознайомлення та оскарження в установленому порядку розрахунку заборгованості зі сплати аліментів чи постанови про відкриття виконавчого провадження.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення про стягнення з нього аліментів. Проте свої зобов`язання вчасно не виконував. ОСОБА_2 , як батько дитини, зобов`язаний нести витрати по її утриманню, однак, в добровільному порядку аліменти у розмірі визначеному за рішенням суду не сплачує, тим самим фактично намагається перекласти свій обов`язок піклуватись та матеріально забезпечувати дитину на відповідача за зустрічним позовом, що є порушенням норм чинного сімейного законодавства України.

Посилання позивача ОСОБА_2 на відсутність збереження доказів сплати ним аліментів, не звільняє його від обов`язку щодо надання відповідних доказів на підтвердження своєї позиції, а у разі необхідності заявлення клопотань про витребування доказів які сторона самостійно надати не може, що зроблено стороною позивача не було, а таким чином така позиція позивача жодним чином не обґрунтована.

Суд вбачає, що позивач є працездатною людиною за станом здоров`я, спроможний платити аліменти на утримання дитини у розмірі визначеному рішенням суду, що є гарантованим на утримання дитини відповідного віку, а тому позовні вимоги щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, суд не може визначити обставину, зазначену позивачем, як таку, що має істотне значення.

Між тим, з боку позивача доказів того, що існували будь-які підстави передбачені ст. 197 СК України, внаслідок чого він не мав можливості сплачувати аліменти або доказів про його тяжку хворобу, непрацездатність, не надано.

Доказів, які б вказували на наявність інших обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим виникла заборгованість по аліментах також не представлено, а заявлена вимога про необізнаність з судовим рішення про стягнення аліментів, жодним допустимим доказом не підтверджена та не може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Тому, суд не вбачає підстав для звільнення позивача за зустрічним позовом від сплати заборгованості за аліментами, тим більш що наявність розрахованої державним виконавцем заборгованості позивачем не оспорюється, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, та є такими що задоволенню не підлягають.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, госувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Отже, розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись.

В той же час, суд не може погодитись із вимогою позивача ОСОБА_2 щодо зменшення розміру стягуваних аліментів, а саме щодо зменшення розміру стягуваної частини на дитину з 1/4 на 1/6 частину.

Вказаного висновку перед усім суд дійшов, в першу чергу, діючи передусім в інтересах дитини, та з огляду на обов`язок батьків забезпечувати своїх дітей та дбати про їх необхідний та достатній рівень життя.

При цьому, матеріальне забезпечення дитини є лише одним із обов`язків батьків, серед інших - виховання дитини, духовний, моральний та фізичний розвиток дитини, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя, тощо.

Так, враховуючи той факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із відповідачем ОСОБА_1 , дає суду підстави для висновку, що основне навантаження щодо виконання батьківських обов`язків, припадає саме на відповідачаОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, дослідженими судом доказами не підтверджено існування об`єктивних обставин для зменшення розміру аліментів.

Обставину зазначену позивачем, щодо народження в нього другої дитини та одруження, суд також не вважає об`єктивною обставиною зміни матеріального або сімейного стану позивача, яка є підставою для зменшення розміру аліментів визначних за рішенням суду, оскільки позивачем не було надано суду належних доказів погіршення його матеріального становища, а в свою чергу безпідставне зменшення розміру аліментів визначеного рішенням суду буде суперечити інтересам дитини та порушувати її право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові по справі № 640/10064/16-ц від 09.08.2018, так Друга судова палата Касаційного цивільного суду дійшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки позивач не надав доказів, які б свідчили про погіршення його матеріального становища. "Визначений рішенням суду розмір аліментів відповідає вимогам Сімейного кодексу, а його зменшення в зв`язку з тим, що на утриманні позивача знаходяться інші діти та дружина без підтвердження погіршення його матеріального стану, буде протирічити інтересам дитини".

Окрім цього, позивач ОСОБА_2 є працездатним, доказів про погіршення стану його здоров`я, як і будь-яких інших належних та допустимих доказів про зміну матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дитини до звернення з позовом до суду, не надав.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того чи перебувають вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Розмір аліментів має бути необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

При цьому суд відмічає, що збільшений згідно із Законом № 037-V111 мінімальний розмір на одну дитину: не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, перераховується державним виконавцем в силу імперативного припису Закону та не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу при розгляді справ про батьківство, материнство та стягнення аліментів»).

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано доказів наявності інших об`єктивних обставин для зменшення розміру аліментів визначених за рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зменшення розміру аліментів не підлягають задоволенню також.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, відповідача та їх представників, заслухавши відповіді на питання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позову необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 180, 182, 183, 192, 197 СК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів - відмовити повністю.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 - місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_2 - місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Самарський відділ Державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області - місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 6В, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.11.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак