Ухвала

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 295/5224/18

провадження № 61-3664ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2019 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2018 року скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано наказ Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 01 листопада 2017 року № 164 о/с про внесення змін до наказу від 18 вересня 2017 року № 133 о/с про звільнення ОСОБА_4 з посади заступника начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)».

Стягнуто з Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 113 992 грн 17 коп.

У касаційній скарзі Державна установа «Житомирська виправна колонія (№ 4)», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)», колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 07 липня 2017 року № 71 о/с ОСОБА_4 прийнято на посаду заступника начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» з випробувальним терміном 6 місяців.

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 12 вересня 2017 року № 931-ОС ОСОБА_4 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу по Північному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України.

Контракт про проходження ОСОБА_4 військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу було укладено з головою Державної прикордонної служби генерал-лейтенантом Цигакалом П. О. строком на п'ять років з 12 вересня 2017 року до 11 вересня 2022 року.

Відповідно до наказу Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 18 вересня 2017 року № 133 о/с ОСОБА_4 відряджено для подальшого проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу у зв'язку з укладенням контракту про проходження військової служби на п'ять років із збереженням відповідно до статті 119 КЗпП України місця роботи, посади та середнього заробітку в установі.

Згідно із наказом Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 01 листопада 2017 року № 164 о/с внесено зміни до наказу від 18 вересня 2017 року № 133 о/с, яким ОСОБА_4 звільнено з посади заступника начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України: призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу.

12 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» із заявою про скасування наказу Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 01 листопада 2017 року № 164 о/с як незаконного.

26 грудня 2017 року ОСОБА_4 отримав відмову на свою заяву від 12 грудня 2017 року, відповідно до якої адміністрація Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» вважає, що ОСОБА_4 не був мобілізований (призваний), а самостійно уклав контракт у загальному порядку з Державною прикордонною службою України, у зв'язку з чим на нього не поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої, четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Апеляційний суд встановив, що на момент укладання ОСОБА_4 контракту діяла така умова як особливий період, на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призивом.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, врахував всі обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки на час дії особливого періоду в Україні на ОСОБА_4 поширювались гарантії та пільги, передбачені трудовим законодавством України, в тому числі збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник