КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/53894/18

номер провадження: 22-ц/824/632/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Савченка С.І., Яворського М.А.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року у складі судді Москаленко К.О., у справі за позовом ОСОБА_1до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Інтербанк», ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович, про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору, прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Інтербанк»(далі - ПАТ КБ «Інтербанк»), ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов В.Ю., про визнання кредитного договору, іпотечного договору, прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів недійсними.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 14 грудня 2005 року між ним та акціонерним комерційним банком «Інтербанк» (далі - АКБ «Інтербанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Інтербанк», укладено кредитний договір №116/05-1, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 250 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитним коштами на строк до 13 березня 2006 року. 20 грудня 2015 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Інтербанк» укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Зазначав, що 12 вересня 2011 року на підставі виконавчого напису нотаріуса були проведені прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки, які оформлені протоколом №1011181/1, переможцем яких стала ОСОБА_5

Вказував, що грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США за вказаним вище кредитним договором банк йому не видавав і він їх не отримував. По факту вчинення шахрайських дій Печерським районним управлінням Головного управління МВС України в місті Києві було порушено кримінальну справу №06-9413 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. В рамках даного кримінального провадження було проведено почеркознавче дослідження копії заяви на видачу готівки №1 від 14 грудня 2005 року на суму 250 000 доларів США, за результатами якого складено висновок спеціаліста №24 від 21 серпня 2017 року, згідно з яким у копії заяві на видачу готівки в АКБ «Інтербанк» на суму 250 000 доларів США підпис від імені ОСОБА_1 у графі отримувач виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою. Зазначав, що банк не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором щодо надання йому грошових коштів, а тому вважав, що між ним та АКБ «Інтербанк» не виникли зобов'язальні відносини щодо їх повернення.

Оскільки банк, підписавши кредитний договір від 14 грудня 2015 року, не передав на виконання його умов позичальнику грошові кошти, а позичальник відповідно їх не отримував у власність, то позивач вважав, що за таких підстав оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання, то позивач вважав, що укладений на забезпечення недійсного кредитного договору іпотечний договір від 20 грудня 2015 року також є недійсним. Крім того, на думку позивача підлягають визнанню недійсними й прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки, проведені 12 вересня 2011 року та протокол проведення прилюдних торгів №1011181/1, оскільки вони проведені на підставі і в порядку, передбаченому іпотечним договором, який є недійсним.

З наведених підстав ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір №116/05-1 від 14 грудня 2005 року, визнати недійсним іпотечний договір від 20 грудня 2005 року, зареєстрований за №1451, визнати недійсними прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки, проведені 12 вересня 2011 року, та протокол №1011181/1 проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки: квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що неотримання грошових коштів позичальником не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а є підставою для визнання його неукладеним. Вказує, що суд не звернув увагу на те, що кредитний договір є укладеним, але є оспорюваним відповідно до ст.1051 ЦК України та підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки він не спрямований на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, а саме, передачу банком у власність грошових коштів позичальнику ОСОБА_1

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що висновок спеціаліста №24 від 21 серпня 2017 року за результатами проведення почеркознавчого дослідження є неналежним доказом, оскільки вказаний висновок містить інформацію щодо предмета доказування та підтверджує наявність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги позивача, який відповідачами не спростований, а тому є належним доказом у даній справі відповідно до вимог ст.ст.76, 77 ЦПК України.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із то, що позивач не довів обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Проте з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2005 року між АКБ «Інтербанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Інтербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №116/05-1, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 250 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитним коштами на строк до 13 березня 2006 року (а.с.10-13).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 20 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та АКБ «Інтербанк» укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю. та зереєстрований в реєстрі за №1482 (а.с.32-35).

Встановлено, що 12 вересня 2011 року приватним підприємством «Нива - В.Ш.» (далі - ПП «Нива - В.Ш.») були проведені прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки: квартири АДРЕСА_1, за ціною 916 880 грн 25 коп., що оформлені протоколом №1011181/1 від 12 вересня 2011 року проведення прилюдних торгів з реалізації майна, яке належить ОСОБА_1 Переможцем цих торгів визнано відповідача ОСОБА_5, яка зобов'язалась внести до 26 вересня 2011 року на депозитний рахунок Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ) грошові кошти в сумі 889 373 грн 84 коп., що дорівнює різниці між продажною ціною придбаного ним лота і сумою винагороди організатора торгів (а.с.36-37).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Правовий аналіз вказаних норм закону вказує на те, що кредитний договір є укладеним з моменту передання кредитором грошей позичальнику.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження обставин того, що банк не передав ОСОБА_1 грошові кошти за кредитним договором від 14 грудня 2005 року, позивач надав суду висновок спеціаліста від 21 грудня 2017 року №24, відповідно до якого підпис від імені гр. ОСОБА_1, зображення якого наявне в технічному зображенні копії заяви на видачу готівки в АКБ «Інтербанк» на суму 250 000,00 доларів США від 14 грудня 2005 року, у графі: «отримувач _____», та який було використано в якості зразка при копіюванні - виконаний не гр. ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.20-28).

Вказаний висновок спеціаліста №24 від 21 грудня 2017 року складений судовим експертом ОСОБА_7 відокремленого підрозділу «Центр Експертиз та оцінки» приватного підприємства «Консалтинг експерт груп, «Диктум-Фактум», який має вищу юридичну освіту та свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів».

Постановою старшого слідчого Солом'янського управління поліції ГУ НП у місті Києві вказаний висновок спеціаліста №24 від 21 грудня 2017 року визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000101, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (а.с.29-31).

Відповідачі не надали доказів на спростування вказаного висновку спеціаліста від 21 грудня 2017 року, що є їх процесуальним обов'язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України. Клопотань про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи відповідачі не заявляли.

Так чином наданий позивачем висновок спеціаліста №24 від 21 грудня 2017 року є належним та допустимим доказом по справі відповідно до вимог ст.ст.76, 77 ЦПК України, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та підтверджує обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції на наведені обставини належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що висновок спеціаліста №24 від 21 серпня 2017 року є неналежним доказом по справі.

Оскільки позивачем доведено, що АКБ «Інтербанк» не передавало йому грошові кошти за кредитним договором від 14 грудня 2005 року, то колегія суддів вважає, що вказаний кредитний договір є неукладений у зв'язку з недотриманням банком вимог ст.ст.1046, 1054 ЦПК України.

У пункті 14 (абз.3) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Отже, враховуючи, що кредитний договір №116/05-1 від 14 грудня 2005 року є неукладеним (не відбувся), то колегія суддів вважає, що відсутні передбачені законом підстави для визнання його недійсним.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір є укладеним, але є оспорюваним та підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки він не спрямований на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, а саме, передачу банком у власність грошових коштів позичальнику ОСОБА_1, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору не підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із заочним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання недійсним іпотечного договору з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

У відповідності до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Враховуючи те, що кредитний договір №116/05-1 від 14 грудня 2005 року є неукладеним, то таке зобов'язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оспорюваний іпотечний договір від 20 грудня 2005 року укладений в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та ч.4 ст.3 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що іпотечний договір від 20 грудня 2005 року, який укладений між АКБ «Інтербанк»та ОСОБА_1та зареєстрований в реєстрі за №1451, підлягає визнанню недійсним.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в цій частині.

З огляду на викладене заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання недійсним іпотечного договору не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення цих позовних вимог з наведених вище підстав.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1про визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів, не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені ч.ч.1, 3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч.1 ст.215 цього Кодексу).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12.

Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (ст. 655 ЦК України).

Умови та порядок вчинення виконавчих дій визначають Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція), а також Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Тимчасове положення).

Відповідно до ч.1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч.8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з пунктом 3.1 Тимчасового положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт.

Продавцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів.

З протоколу №1011181/1 від 12 вересня 2011 року проведення прилюдних торгів з реалізації майна, яке належить ОСОБА_1 вбачається, що ПП «Нива - В.Ш.» надавало послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а продавцем за вказаним договором купівлі-продажу є ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві, на депозитний рахунок якого переможець ОСОБА_5 зобов'язалась внести грошові кошти в сумі 889 373 грн 84 коп., яка дорівнює різниці між продажною ціною придбаного нею лота і сумою винагороди організатора торгів.

Отже, враховуючи, що кошти після проведення прилюдних торгів за реалізоване нерухоме майно було перераховано на рахунок ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві, то продавцем за вказаним вище договором купівлі-продажу є ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 357/1853/15.

Позивач ОСОБА_1 до ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві, який є стороною договору купівлі-продажуіпотечного майна, позовних вимог про визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів, не заявив, а апеляційний суд відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства позбавлений можливості залучати співвідповідачів до участі у справі, у зв'язку з чим не може вирішити спір в цій частині.

З таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів, задоволенню не підлягають.

Оскільки заочним рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу прилюдних торгів, то воно не підлягає скасуванню в цій частині.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч.13 та ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів скасовує заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору та ухвалює нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог, то з урахуванням положень ч.10 ст.141 ЦПК України із ПАТ КБ «Інтербанк» на користь ОСОБА_1підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 640 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання недійсним іпотечного договору - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Інтербанк», ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович, про визнання недійсним іпотечного договору - задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір від 20 грудня 2005 року, укладений між акціонерним комерційним банком «Інтербанк»та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим ВолодимиромЮрійовичем та зареєстрований в реєстрі за №1451.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Інтербанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: