Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

12 березня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні.

В обґрунтування позову зазначила, що з сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2001 року. На даний час між сторонами фактично припинені шлюбні відносини і сторони мають намір розірвати шлюб у судовому порядку, оскілки позов про розірвання шлюбу на даний час перебуває на розгляду у Придніпровському районному суді. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2012 року було набуто спірне майно, а саме сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 (ОСОБА_4) вартість якої становила 223400грн. Договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2012р. визначено, що вона є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 На даний час, позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею прав власності на 2/3 частки спірної кварти, при цьому просила відступити суд від рівності часток, оскільки неповнолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року провадження у справі залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18 січня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. Встановлено строк для подачі заяв по суті справи.

У визначений судом строк відповідач не подав відзив.

В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири. Представник позивача підтримав уточнення позивача та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив що не заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази надані позивачем, дослідивши матеріали цивільної справи №711/7483/18 суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, між сторонами було укладено та зареєстровано шлюб 11.08.2001р. Оситнязькою сільською радою Новомиргородського району Кіровоградської області, актовий запис №5 (а.с. 4 справа 711/7483/18).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 21 січня 2019р., шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування в шлюбу подружжям було побудовано квартиру №39 що знаходиться в будинку №21 по вул. Припортова (ОСОБА_4) в місті Черкаси.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню.

Як вбачається з Договору купівлі-проваджу спірної квартири від 09.04.2011р. (а.с. 4) покупцем даної квартири був відповідач ОСОБА_3, проте із змісту пункту 11 даного договору вбачається, що спірна квартира набувається покупцем в спільну сумісну власність подружжя, купівля здійснюється за згодою дружини ОСОБА_1

На даний час у подружжя виникла необхідність у поділі спільно набутого за час шлюбу майна, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання права власності на 1/2 часину спірної квартири є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 19, 141, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 63, 69-71 СК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) про поділ майна подружжя- задовольнити.

Визнати право власності на 1/2 частину квартиру №39 що знаходиться в будинку №21 по вул. Припортова (ОСОБА_4) в місті Черкаси за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: ОСОБА_5