Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3842/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2019 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., за участі перекладача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2Й, відповідача ОСОБА_3, її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Виноградівської РДА, про відібрання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Виноградівської РДА, про відібрання малолітньої дитини.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що під час спільного проживання із ОСОБА_7, у них народилася дитина донька ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівна, ІНФОРМАЦІЯ_1.

13.07.2018 року рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/1269/18 ОСОБА_7, позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівни.

На даний час донька позивача проживає з бабусею ОСОБА_3 відповідачем по справі, яка чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Вказує, що проживає разом із батьками, які також мають право спілкуватися з внучкою. Наразі позивач працює закордоном, де отримує достатню заробітну плату яка забезпечить належний рівень утримання його доньки та новоствореної сімї.

Батьки позивача є пенсіонерами та мають у приватній власності земельні ділянки, а майновий стан відповідача ОСОБА_3, позивачу невідомий. У 2018 році ОСОБА_3 звернулася до Виноградівського районного суду із позовом про позбавлення його батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів, однак після отримання висновку органу опіки та піклування Виноградівської РДА про недоцільність позбавлення його батьківських прав, позовна заява відкликана, а позов залишено без розгляду.

Вважає, що його донька незаконно проживає з відповідачем по справі, позаяк таким чином відповідач намагається отримати матеріальні блага за рахунок позивача. Досудове врегулювання спору результатів не дало, а тому просить відібрати малолітню ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівну, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та стягнути на його користь понесені ним судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву у якому повністю заперечила обставини викладені в позові. Зазначила, що з моменту народження неповнолітня ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівна, проживає з нею, вона здійснює догляд та виховання внучки, дитина перебуває на повному її утриманні. Батько дитини з моменту народження і до цього часу не проявляв інтересів до своєї дитини, не приймав участі у її вихованні, матеріально не утримував. Позивач повністю не володіє інформацією про стан здоровя дитини, про її навчання, матеріальні та духовні потреби. Наразі без вагомих на те причин хоче кардинально та різко змінити життєве середовище дитини, яка до цього часу виховувалася тільки бабою.

Внаслідок такої позиції позивача малолітня ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівна, може зазнати психологічного травмування. Зазначає, що позивач постійно перебуває за кордоном, оскільки офіційно там працевлаштований, що ставить під сумнів його можливість належним чином та повноцінно утримувати доньку та створити умови для її виховання. Позивач проживає з співмешканкою та двома її дітьми, а отже за його відсутності дитина буде проживати із зовсім чужими їй людьми. Вказує, що немає наміру перешкоджати позивачу в здійсненні його батьківських прав та обовязків. З вказаних підстав просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд відібрати малолітню ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівну, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та стягнути на його користь понесені ним судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позицію яка викладена нею у відзиві на позовні заяву та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що з моменту народження доньки батько жодного разу не цікавився долею та станом дитини, матеріально її не утримував. Після звернення відповідача ОСОБА_3, із позовом про позбавлення його батьківських прав та стягнення із нього аліментів на утримання доньки активізувався та з метою уникнення платежів на утримання доньки звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, щодо виховання та утримання дитини. Відповідач жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився станом здоровя доньки жодну участь у вихованні та утриманні дитини не приймає. Пояснила, що зміна середовища у якому проживає дитина, у такому віці може призвести до її психологічного тавмування. Також зазначила, що перешкод у спілкуванні з дитиною ніхто не створює, позивач почав порушувати питання про відібрання дитини лише після звернення її довірительки із позовом простягнення з нього аліментів в судовому порядку. Дитина проживає з бабусею протягом тривалого часу і не бажає спілкуватись з батьком, вона його боїться, а тому доцільним для дитини є проживання з бабусею. Представник відповідача підкреслила, що при вирішенні питання з ким повинна проживати дитина необхідно виходити саме із інтересів дитини, яким і буде відповідати проживання дитини з бабою.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Виноградівської РДА в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Підтримує позицію викладену у висновку та вважає недоцільним відібрання малолітньої від бабусі ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_8, в судовому засіданні пояснила, що донька відповідачки по справі, після народження дитини разом з її сином проживали разом у належному їй будинку. Через непорозуміння відносини між позивачем та донькою відповідачки погіршилися, після чого ОСОБА_7 разом з дитиною переїхала проживати до своїх батьків. В результаті аморальної поведінки, ОСОБА_7, позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівни. Після позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 виїхала в невідомому напрямку та продовжує вести аморальний спосіб життя. ЇЇ внучка - ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівна, залишилася проживати разом з бабусею - відповідачем по справі. ЇЇ син створив нову сімю, матеріально забезпечений, офіційно працевлаштований закордом. Нещодавно, відповідач по справі з метою отримання матеріальної вигоди звернулася до суду із позовом про позбавлення її сина позивача по справі, батьківських прав відносно ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівни. Дана обставина обурила її та її сина, і наразі вони бажають, щоб дитини переїхала проживати до них додому.

В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_7 За час спільного проживання із ОСОБА_7, у них народилася дитина донька ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівна, ІНФОРМАЦІЯ_1.

13.07.2018 року рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/1269/18 ОСОБА_7, позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівни.

На даний час донька позивача проживає з бабусею ОСОБА_3 відповідачем по справі.

Вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню, оскільки Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (частина перша статті 82 ЦПК).

На даний час позивач проживає із співмешканкою та двома її малоітніми дітьми та має бажаня щоб донька проживала разом з ними.

З висновку органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації № 03-24/3081 від 22.12.2018 року вбачається, що орган опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації вважає недоцільним відібрання малолітньої ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівна, ІНФОРМАЦІЯ_1, від бабусі ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_9, піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створює належні умови для розвитку її природних здібностей, поважає гідність дитини, готує її до самостійного життя та праці, дані обставини підтверджено та визнано в судовому засіданні позивачем, та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами по справі, та поясненнями свідка, а також підтверджено висновком органу опіки та піклування Виноградівської РДА.

Отже з з досліджених доказів вбачається, що перебування дитини разом з бабусею ОСОБА_9, не створює для дитини загрозу для життя чи здоровя"я. Також в судовому засіданні не встановлено обставин передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, які могли б у відповідності до ст.170 СК України слугувати підставою для відбрання дитини.

Натомість, з пояснень наданих позивачем та свідком встановлено, що позивач жодним чином до моменту звернення до суду із вказаним позовом, не цікався здоров'ям дитини, її фізичним, духовним і моральним розвитком, навчанням. Дані обставини також підтверджені обставинами які викладені у висновку органу опіки та піклування Виноградівської РДА, з якого вбачається, що згідно характеристики на малолітню ОСОБА_8 Язмін-Зоє Йосипівну, наданою Тисобекенською ЗОШ І-ІІ ступенів, батько дитини ОСОБА_2 жодного разу у школі небув, вихованню доньки не приділяє увагу.

Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вданій ситуації суд звертає увагу не те, що з однієї сторони право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, в томучислі не лише у справах, повязаних із обовязковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сімї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання охоплюються гарантіями статті 8 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод щодо права на повагу до сімейного життя (див.пункт 78 рішення Європейського Суду зправ людини у справі «Мамчур протиУкраїни».

З іншої сторони взаємовідносини між дідом/бабою і їх онуками, особливо, які спільно проживають тривалий час, також підпадають під дію гарантій статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Bronda v. Italy »).

Тобто, в даному випадку як вирішення питання про відібрання дитини у відповідача (яка є бабою малолітньої онуки), так і вирішення питання про неможливість відібрання дитини на користь позивача (який є батьком дитини) становить собою втручання у право кожної із сторін по справі на повагу до їх сімейного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції.

При цьому відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозвязку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обовязків держави, які невідємні відреальної «поваги» до приватного та сімейногожиття. (пункт 78 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає однійчи кільком законним цілям, про якійдеться впункті 2, і дотого ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт50 рішення ЄСПЛ у справі«Хант протиУкраїни».

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право сторін «законом» Суд враховує, що відповідно до положень статті 163 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином Сімейний кодекс закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, при цьому Закон допускає випадки, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право сторін має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Вирішуючи питання чи відповідає втручання у право однієї із сторін «цілям», про якійдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушеннямчи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівни і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право однієї із сторін, «необхідним в демократичному суспільстві», суд ,беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах, і саме від інтересів дитини буде залежати необхідність задоволення або відмови в задоволенні позову.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних звязків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. ОСОБА_4 необхідно памятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. ЄСПЛ в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України». Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу якнайкращих інтересів дитини було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: Погляди дитини; Індивідуальність дитини; Збереження сімейного оточення і підтримання відносин; Піклування, захист і безпеку дитини; Вразливе положення; Право дитини на здоров'я; Право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).

Суд висловлює позицію про те, що воззєднання дитини з біологічним батьком є досить важливим позитивним обовязком держави і право батьків ідітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя рішення ЄСПЛ у справі «Савіни протиУкраїни».

У звязку із чим на думку суду право позивача на проживання з його малолітньою дитиною повинно бути захищено і у правовідносинах, які складаються між батьком і дитиною, бабою і дитиною, він має переважне право на проживання з дитиною.

Як позивач, так і відповідач мають позитивні характеристики, належні умови для проживання дитини і стабільний дохід.

ОСОБА_4 складним в даних правовідносинах є те, що негайне відібрання дитини може виявитися негативним для самої дитини, а тому можуть знадобитись попередні та поступові заходи. Необхідність вжиття попередніх заходів не заперечував позивач.

В даній ситуації судом враховується, що малолітня дитина протягом тривалого часу не проживала разом з батьком, вона продовжує проживати з бабою, яка займається її вихованням. При цьому з характеристики на малолітню ОСОБА_2 Язмін-Зоє Йосипівну, наданою Тисобекенською ЗОШ І-ІІ ступенів, вбачається, що батько дитини ОСОБА_2 жодного разу у школі небув, вихованню доньки не приділяє увагу.

На необхідності залишення дитини з бабою наголосив і орган опіки та піклування, висновок якого не є обовязковим для суду (стаття 19 СК), але в контексті загальних обставин справи суд приймає його до уваги.

Далі суд звертає увагу, що беручи за основу у вирішенні даного спору принцип «як найкращих інтересів дитини» негайне відібрання малолітньої дитини не буде сприяти спокійному та стійкому середовищу для дитини, яка може пережити «емоційний стрес», не буде враховувати і її погляди, що в своїй сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу.

Таким чином суд приходить до переконання що у вимозі про негайне відібранні дитини слід відмовити з врахуванням загальної оцінки пропорційності втручання в право позивача на повагу до його сімейного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції, так і частина 3 статті 163 СК допускають випадки відмови батьку у негайному відібранні дитини, що є необхідним в даній ситуації.

В інтересах дитини в ситуації, що склалась буде доцільним спочатку вжиття відповідних заходів до адаптації дитини щодо проживання разом із батьком, після чого потрібно вирішити питання про безпосереднє проживання дитини з батьком, що позивач може зробити в подальшому, як шляхом звернення до органів опіки та піклування, так і до суду.

Також має значення для вирішення питання про відібрання дитини не на користь позивача те, що він до звернення до суду не вчиняв активних дій по воззєднанню з дитиною, не надав доказів про свою активну і регулярну участь у вихованні дитини, хоча і висловив бажання опікуватись нею. Наведене в сукупності з іншими обставинами справи вимагає надання часу для того, що б дитина звикла до нового середовища і проживання разом із батьком.

В свою чергу проживання дитини разом із бабусею на даний момент відповідає «як найкращим інтересам дитини» навіть не дивлячись на те, що вона не є офіційним опікуном.

Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Виноградівської РДА, про відібрання малолітньої дитини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текси рішення вуготовлено 21.03.2019 року.

ГоловуючийОСОБА_10