КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/8680/15-ц Головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/4755/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції ІгнатченкоН.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_4, через представника - адвоката Степанова О.Л., звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що він, на підставі ордеру на жиле приміщення від 13 січня 1978 року № Г 314884, отримав житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на сім'ю із п'яти осіб: він, дружина - ОСОБА_11, та їх діти: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_12. Згідно довідки від 24 червня 2015року № 377, виданою комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», у цій квартирі № 77 зареєстровані: ОСОБА_9 - наймач, ОСОБА_8 - мати, ОСОБА_4 - батько, ОСОБА_5 - дядько, ОСОБА_7 - брат, ОСОБА_6 - тітка.

Відповідачі у цій квартирі не проживають більше п'яти років і місце їх проживання позивачу невідоме. Оплату за житлово-комунальні послуги вони не здійснюють і позивач ОСОБА_4 вважає, що вони втратили право на користування вказаною квартирою.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Заочне рішення районного суду мотивоване тим, що відсутність відповідачів без поважних причин у вказаній квартирі є достатньою підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації у спірній квартирі з поважних на те причин, які полягають у їх неприязних стосунках з позивачем і це виключає можливість застосування правового механізму статей 71, 72 ЖК України, як підстави для їх виселення. Також колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що суд першої інстанції, задовольнивши позов та визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розглянув справу за відсутності відповідачів і за відсутності позивача і представника позивача у справі, що суперечить роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», щодо розгляду вказаної категорії справ.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо безпідставності вимог позивача є обґрунтованими та правильними по суті, оскільки при вирішенні спору достеменно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з незалежних від них на те причин, оскільки з 2010 року в квартирі проживають квартиранти, між сторонами існують неприязні стосунки і ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень у інших справах, відповідачі вважають своїм єдиним місцем проживання спірну квартиру та несуть витрати на її утримання.

Ухвалою Верховного Суду від 3 вересня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року у даній справі.

У лютому 2019 року ОСОБА_3, як особа, яка не брала участь у справі, однак вважає, що суди вирішили питання про її права, свободи та інтереси, через представника за довіреністю - адвоката Волкову Т.В., подала апеляційну скаргу на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, що було скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, в якій просить скасувати скасоване заочне рішення, з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не було залучено до участі у справі, проте оскаржуване заочне рішення та рішення апеляційного суду впливають на її права та інтереси, оскільки 14 вересня 2017 року нею придбано спірну квартиру і право власності зареєстровано на її ім'я. Під час апеляційного розгляду справи сторони приховали від суду той факт, що 19 травня 2017 року спірна квартира була приватизована ОСОБА_9 та ОСОБА_14, 26 липня 2017 року спірна квартира відчужена на корить ОСОБА_15 на підставі договору купівлі-продажу, а 14 вересня 2017 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу придбала спірну квартиру у ОСОБА_15 Про те, що існує спір про право користування вказаним жилим приміщенням їй не було відомо.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що на час ухвалення заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року ОСОБА_3 не була власником спірного житлового приміщення, квартира перебувала у комунальній власності, тому право вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим приміщенням у неї відсутнє. Про приватизацію квартири та її послідуючий подвійний продаж відповідачам не було відомо. Позивач та його представник приховали даний факт від апеляційного суду і на даний час в районному суді перебувають справи про вселення та про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом визнання приватизації та свідоцтва про право власності недійсними. Крім того, рішення суду, яке є предметом апеляційного оскарження, уже скасоване апеляційним судом, а ОСОБА_3 порушує питання про його скасування та ухвалення за змістом аналогічного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення від 13 січня 1978 року № Г 314884 ОСОБА_16 на сім'ю із п'яти осіб отримав житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою від 24 червня 2015 року № 377, виданою комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_9 - наймач, ОСОБА_8 - мати, ОСОБА_4 - батько, ОСОБА_5 - дядько, ОСОБА_7 - брат, ОСОБА_6 - тітка.

На час розгляду цього позову спірна квартира не була приватизована та знаходилася в комунальній власності.

Між сторонами у справі з 2004 року виникли конфліктні відносини стосовно користування спірною квартирою, що не заперечувалося ними і підтверджується матеріалами справи, зокрема, листами ОСОБА_4, ОСОБА_8 від 7 серпня 2013 року, 1 листопада 2013 року, адресованими відповідачам, та численними судовими розглядами справ щодо користування спірною квартирою в Оболонському районному суді м. Києва.

Положеннями статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Звертаючись до суду з цим позовом у 2015 році, ОСОБА_4 вказав, що відповідачі у спірній квартирі не проживають більше п'яти років. До позовної заяви ОСОБА_4 додав докази про реєстрацію відповідачів у спірній квартирі, про наявність боргу за житлово-комунальні послуги, інші докази, які не містять беззаперечної інформації щодо предмета доказування у цій справі, а саме інформації про безперервну відсутність відповідачів понад шість місяців, інформацію про час, коли відповідачі залишили спірне приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване заочне рішення районного суду від 30 вересня 2015 року про задоволення позову ОСОБА_4 було скасовано апеляційним судом 28 листопада 2017 року з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, і суд касаційної інстанції залишив судове рішення апеляційного суду без змін 12 вересня 2018 року.

Переглядаючи справу, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновків щодо безпідставності вимог позивача з огляду на те, що при вирішенні спору достеменно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з незалежних від них на те причин, оскільки з 2010 року в квартирі проживають квартиранти, між сторонами існують неприязні стосунки і ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень у інших справах, відповідачі вважають своїм єдиним місцем проживання спірну квартиру та несуть витрати на її утримання.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно положень частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, може бути зроблений лише після з'ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов'язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

За правилом частин 1, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 4 статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_3 є те, що вонанабула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 14 вересня 2017 року з ОСОБА_15, яка у свою чергу придбала цю квартиру у ОСОБА_9 та ОСОБА_14 за договором купівлі-продажу від 26 липня 2017 року. Спірна квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 19 травня 2017 року Органом приватизації державного житлового фонду - Управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.

Проте на момент ухвалення оскаржуваного заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року ОСОБА_3 не була власником спірного житлового приміщення, а судами було встановлено, що квартира перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Києва, відтак немає підстав вважати, що права, свободи чи інтереси нового власника квартири, апелянта ОСОБА_3, були порушені судовими рішеннями у справі.

Також слід звернути увагу, що позов ОСОБА_4 пред'явлено з підстав положень статей 71, 72 ЖК України, якими врегульовано житлові права осіб у державному (комунальному) житловому фонді та не регулюються правовідносини з приводу користування житловим фондом у квартирах (будинках) громадян, які належать їм на праві приватної власності. У даному випадку право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належало наймачу жилого приміщення або членам його сім'ї, які проживають разом з ним, відповідно до статтей 71, 107 ЖК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку на предмет його законності та обґрунтованості саме на момент його ухвалення, то зміна власника спірного нерухомого майна після набрання рішенням законної сили не дає підстав вважати, що право останнього було порушено цим рішенням, а даний факт зумовлює виникнення нових правовідносин між відмінним складом їх учасників.

Таким чином ОСОБА_3 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження у даній справі, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Крім того, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року про задоволення позову скасовано в апеляційному порядку, а якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи наведене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись статтями 352, 362, 367, 370, 381 - 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням закрити.

Роз'яснити ОСОБА_3 право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів в порядку, встановленому процесуальним законом.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько