Дата документу 20.03.2019 Справа № 331/2631/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/998/19 Говуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Є.У.№ 331/2631/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_3,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про розірвання кредитного договору і визнання його припиненим та розірвання договору іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що 14.11.2006 сторони уклали кредитний договір № 14/2006/0575Фжк від 14.11.2006 року на суму 50 000 доларів США з виплатою 8,5 % річних зі строком повернення до 14.11.2018. Кредитні зобовязання забезпечені іпотекою належної позичальнику квартири № 29, розташованої в будинку 68 по вулиці Олександрівська у м. Запоріжжі. У відповідності з п.4.4.1 кредитного договору він достроково виконав свої кредитні зобовязання, сплативши кредитору таку суму коштів, яку вважав законною, дійсною, справедливою та доказаною первинними бухгалтерськими документами, а також шляхом зарахування зустрічних однорідних зобовязань щодо сплати Банком на його користь вкладу (депозиту) у розмірі 10736,00 Євро, розміщеному на вкладному рахунку № 3515, відкритому у відділенні ПАТ КБ «Надра» (договір строкового вкладу № 415415 від 12.05.2008 р.). У січні 2013 ОСОБА_5 звертався до нього із позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості, проте рішенням суду від 27.06.2013 Банку було відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. У звязку із припиненням кредитних зобовязань дія договору іпотеки вважається також припиненою. Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.ст. 598, 599 ЦК України і ст.17 Закону України «Про іпотеку» визнати припиненими зобовязання за кредитним і іпотечним договорами, скасувати заборону відчуження нерухомого майна і вилучити відповідні записи із державних реєстрів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано припиненими зобовязання за Кредитним договором № 14/2006/0575Фжк від 14.11.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4

Визнано припиненим Договір іпотеки № 14/2006/0575/Фжк, посвідчений 14.11.2006 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 6636 ОСОБА_7

Скасовано заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири № 29, розташованої в будинку 68 по вулиці Олександрівська (стара назва -Дзержинського) у м. Запоріжжі.

Вилучено з Єдиного державного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна запис про заборону відчуження квартири № 29, розташованої в будинку 68 по вулиці Олександрівська (стара назва - Дзержинського) у м. Запоріжжі.

Вилучено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку стосовно квартири № 29, розташованої в буд. 68 по вул. Олександрівська (стара назва - Дзержинського) у м. Запоріжжі

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник достроково виконав умови кредитного договору, судовим рішенням від 27.06.2013 Банку відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором за недоведеністю позовних вимог, отже кредитний і іпотечний договір припинили своє дію. Надана Банком довідка про непогашену заборгованість на суму 13 075, 88 доларів США є неналежним доказом, так як не підтверджена первинними документами, складеними відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У зазначеній довідці не відображена низка платежів, здійснених позичальником протягом березня-травня 2009.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» зазначає, що суд допустився порушень норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, Банк зазначає, що є два судових рішення від 27.06.2013 і 27.10.2015, що набрали законної сили, якими ОСОБА_4 було відмовлено у позові про визнання припиненим, та таким, що втратив чинність кредитного договору, та про розірвання кредитного договору і визнання його припиненим та розірвання іпотечного договору. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що кредитні зобовязання ОСОБА_4 не виконані, останній має заборгованість за кредитом. Жодного платежу після набрання рішеннями законної сили ОСОБА_4 не вносив. Отже, вказані обставини мають приюдиційне значення і повторному доказуванню не підлягають. Висновки суду про розбіжності у розрахунку заборгованості не відповідають фактичним обставинам, оскільки всі платежі, що вносилися позичальником протягом 2006-2011 р.р відображені у розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що в цій справі ним заявлені позовні вимоги з інших правових підстав, наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. Представник банку вводить суд в оману і умисно надає неправдиві відомості щодо заборгованості за кредитом.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_4 не зявився, 19.03.2019 направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що є інвалідом другої групи, хворіє на гіпертонію 2 ступеня, в нього підвищений артеріальний тиск. Представники позивача адвокати ОСОБА_8 (а.с.90) і ОСОБА_9 (а.с.113) причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на такі обюставини.

За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обовязок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.ст.13,44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 210, 368, 371 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з особливостями, встановленими цією главою (глава 1 розділ У). Суд першої інстанції має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 26.03.2018 року, провадження у справі відкрито 28.03.2018 року.

За висновком ОМСЕК від 23.05.2008р ОСОБА_4 визнано інвалідом другої групи безстроково (а.с.6).

Особистої участі у розгляді справи позивач ОСОБА_4 не приймав. Представництво його інтересів здійснювали адвокати ОСОБА_8 (а.с.90) і ОСОБА_9 (а.с.113).

У суді першої інстанції справа перебувала в провадженні понад шість місяців.

В апеляційний суд справа зі скаргою ПАТ КБ «Надра» надійшла 08.01.2019, апеляційне провадження відкрито 24.01.2019 після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги.

04.02.2019 ОСОБА_4 заявлено відвід члену колегії судді Гончар М.С., а також заявлено клопотання про відкладення розгляд справи у звязку із зайнятістю його адвоката ОСОБА_10 (а.с.169). Доказів укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_10 до клопотання не додано.

20.02.2019 в судове засідання ОСОБА_4 і його представники не зявилися.

У звязку із задоволенням заяви ОСОБА_4 про відвід судді і неявкою позивача і його представників у судове засідання слухання справи відкладено на 20.03.2019.

Повістку про виклик у судове засідання на 20.03.2019 вручено члену сімї позивача його дружині ОСОБА_11 (а.с.192).

Інформація про час і місце розгляду справи була завчасно оприлюднена на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

За положенням ч.2 ст. 371 ЦПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Зважаючи на те, що апеляційне провадження у справі відкрито 24.01.2019, апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів, сторони мали достатньо часу для надання суду всіх доказів, в справі є пять заяв позивача по суті справи, у тому числі і відзив на апеляційну скаргу, в яких детально викладена правова позиція позивача і його представників по суті справи, у суді першої інстанції ОСОБА_4 приймав участь через своїх представників, які причини повторної неявки до суду апеляційної інстанції не повідомили, позивач страждає на гіпертонію 2 ступеня, його визнано інвалідом другої групи безстроково, а тому підвищення у позивача артеріального тиску напередодні судового засідання не є винятковим випадком для продовження апеляційного строку розгляду справи понад 60 днів.

На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала, що неявка позивача і його представників не є перешкодою для перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції за наявними у справі доказами.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Судом установлено, 14.11.2006 р. між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №14/2006/0575/Фжк, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 50 000 доларів США на придбання у власність нерухомого майна квартири зі строком повергнення до 13.11.2018 з виплатою 8,5% річних (а.с.17-19).

Кредитні зобовязання позичальника забезпечені іпотекою належної позичальнику квартири № 29, розташованої в будинку 68, по вулиці Олександрівська (стара назва - Дзержинського) у м. Запоріжжі, про що сторони того ж дня уклали іпотечний договір № 14/2006/0575/Фжк (а.с.14-16). За умовами договору він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (п.6.3 іпотечного договору).

У звязку із порушенням позичальником умов кредитного договору, наявністю простроченої заборгованості у січні 2013 року ОСОБА_5 на підставі ст.1050 ч.2 ЦК України звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на 30.05.2012 становив 21 082, 43 долари США, що за курсом НБУ становило 168 501, 32 грн. Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору припиненим і таким, що втратив чинність з 26.02.2010, коли він звернувся до Банку із заявою про дострокове повернення кредиту.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 у задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю суми боргу. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору припиненим і таким, що втратив чинність, відмовлено. За висновками суду першої інстанції ОСОБА_4 також не надано належних і допустимих доказів на підтвердження повного виконання кредитного договору (а.с.10).

У грудні 2015 ОСОБА_4 повторно звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Надра» , в якому просив визнати виконаними зобовязання за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, визнати припиненим договір іпотеки, скасувати заборону відчуження нерухомого майна та вилучити запис з відповідних державних реєстрів. Вимоги щодо визнання виконаними кредитних зобовязань і припиненим договору іпотеки обґрунтовував тим, що 26.02.2010 він повідомив банк про свій намір достроково погасити кредит шляхом зарахування на погашення кредиту коштів, що зберігаються на його депозитному рахунку. Вимоги про зустрічне зарахування банк виконав після його неодноразових звернень до правоохоронних органів. Отже, з урахуванням депозитних коштів на погашення кредиту ним було сплачено 54 000 долари США.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2015, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 23.12.2015 і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2017, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с.74-79).

Судові рішення мотивовані тим, що боргові зобовязання ОСОБА_4 повністю не виконані, сума, яку просив зарахувати ОСОБА_4 з депозитного рахунку, була недостатньою для погашення всіх платежів (а.с.74-79).

Із доданих до позовної заяви копій квитанцій про сплату ОСОБА_4 щомісячних платежів на погашення кредиту вбачається, що останній платіж був внесений позичальником 15.06.2011 (а.с.20-34), що узгоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором, згідно якому останнє погашення кредиту відбулося 15.06.2011. Станом на 13.11.2018 заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 25 634, 81 доларів США, в тому числі за тілом кредиту 13 075, 88 доларів США, за відсотками 8 407, 907 доларів США, за комісією 4 150, 96 доларів США, за пенею 2 149 041, 98 грн. (а.с.124-130).

Правомірність нарахування Банком процентів за користування кредитом, комісії і пені після січня 2013 року, коли ОСОБА_5 в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України предявив до позичальника вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості, позичальником у цій справі не оспорювалася, будь-яких вимог у порядку, передбаченому ст.175 ЦПК України, боржником не заявлялося. З урахуванням приписів ч. 1 ст.13 ЦПК України вказані дії банку не є предметом дослідження у цій справі.

Визнавши наданий Банком розрахунок заборгованості неналежним доказом, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після 27.10.2015 жодного платежу на погашення кредиту ОСОБА_4 не вносилося.

Поза увагою суду залишилося те, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судовими рішенням від 27.06.2013 і 27.10.2015, що набрали законної сили, у справах, в яких брали участь ті самі особи по спорах щодо того ж само кредитного договору, встановлено неналежне виконання позичальником кредитного договору і наявність заборгованості як станом на червень 2013, так і на жовтень 2015, після 15.06.2011 жодного платежу на погашення кредиту не вносилося, висновки суду першої інстанції про відсутність заборгованості не ґрунтується на зібраних у справі доказах і суперечать фактичним обставинам справи і положенням ч. 4 ст.82 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що не всі платежі, внесені ним у березні-травні 2009 року, були зараховані банком на погашення кредиту, є безпідставними. Як вбачається із фотокопії квитанцій №84 11.03.2009 на погашення кредиту ОСОБА_4 було внесено 100 доларів США. Того ж дня ОСОБА_12 було перераховано Банку 2 938, 48 грн. для участі у аукціоні (купівля валюти) для погашення заборгованості. Аналогічні платежі з аналогічними призначеннями вносилися позичальником 03.04.2009 і 12.05.2009 (а.с.26 зворот, 27). Внесені позичальником кошти на погашення кредиту були зараховані Банком у відповідності з їх цільовим призначенням, що підтверджується витягом із особистого рахунку позичальника (а.с.124).

Крім того, вказані платежі здійснювалися позичальником у 2009 до ухвалення судових рішень в інших справа по спору між тими ж сторонами, а тому вказані обставини не є підставою для припинення кредитних зобовязань.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку і про наявність підстав для припинення іпотеки.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував вищевказані норми матеріального права та помилково вважав, що іпотека підлягає припиненню згідно частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки основне зобов'язання ОСОБА_4 за договором припинилося самим лише фактом відмови судом у позові ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості за цим кредитним договором.

Окрім того, суд першої інстанцій помилково здійснив посилання на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-118цс16, з огляду на таке.

Під час прийняття зазначеної постанови Верховний Суд України керувався тим, що законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання. У справі, рішення в якій переглядаються, не встановлено факту виконання основного зобов'язання, що згідно з положеннями Закону України «Про іпотеку» є однією з підстав припинення іпотеки.

Зважаючи на те, що позичальником не виконані зобовязання за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, передбачених законом підстав для висновку про припинення іпотеки суд першої інстанції не мав.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Понесені Банком судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 2 114, 40 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України, оскільки позивач є інвалідом другої групи і від сплати судового збору на підставі ст.5 п.9 Закону України «Про судовий збір» він звільнений.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_6задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про розірвання кредитного договору і визнання його припиненим та розірвання договору іпотеки залишити без задоволення.

Понесені Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на загальну суму 2 114, 40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять гривень 40 коп.) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений і підписано 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: