Справа № 754/4245/18 Головуючий в суді І інстанції Панченко О.М.
Провадження № 22ц-824/4193/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, третя особа: ОСОБА_6 про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона та її мати ОСОБА_7 були співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Протягом кількох останніх років ОСОБА_7 проживала у її квартирі за адресою: АДРЕСА_6. Вказує, що кілька років тому вони звернулись до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації для отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 р., оскільки його оригінал було втрачено, проте через незадовільний стан здоров'я ОСОБА_7 вони протягом тривалого часу не могли його забрати. У листопаді 2015 року вони від сусідки дізнались про те, що до належної їм квартири намагаються проникнути сторонні особи, а 13 листопада 2015 року ОСОБА_7 отримала в Деснянській РДА копію дубліката свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 р. з відміткою про те, що його оригінал знаходиться у відділі приватизації УЖКГ Деснянської РДА. Оригінал дубліката їй не було надано, оскільки його повинні були віддати ОСОБА_7 та ОСОБА_4 одночасно.

19 листопада 2015 року вони отримали в Деснянській РДА дублікат свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 1998 року. Після цього їм стало відомо, що 20 жовтня 2015 року від їх імені було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_7 нібито подарувала ОСОБА_4 належну їй Ѕ частину спірної квартири. Крім того, дізнались, що від імені ОСОБА_4 16 листопада 2015 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за яким ця квартира була відчужена ОСОБА_6, а в якості документів, підтверджуючих її особу, нотаріусу було надано копію паспорту на її ім'я, проте з фотографіями невідомої особи та підписом, який не відповідає дійсному підпису позивача. Дублікат свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 р., який було надано нотаріусу під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2015 р. відрізнявся від дубліката свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 р., який було видано їм 19.11.2015 року, хоча і містив ті самі реквізити, однак підписи осіб, який його затверджували, також відрізняються від тих, що містяться на дійсному дублікаті.

Вважає, що на підставі підроблених документів було незаконно відчужено квартиру без її згоди. Крім того, за договором купівлі-продажу від 28.11.2015 р. №1216 ОСОБА_8 було продано зазначену квартиру ОСОБА_3, який станом на сьогоднішній день значиться її власником. Слідчим управлінням ГУ НП у м.Києві проводиться досудове розслідування щодо зазначених обставин, під час якого було встановлено осіб, які укладали вищевказані договори від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Вказує, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу їх квартири від 16 листопада 2015 року, і це рішення було залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.02.2018 р. та набрало законної сили.

Враховуючи викладене, просить суд витребувати від ОСОБА_3 на її користь спірну квартиру, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2015 року № 26563472 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позов задоволено, витребувано спірну квартиру від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26563472 від 28.11.2015 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 704, 80 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира вибула з володіння позивачки не з її волі іншим шляхом, то цю квартиру необхідно витребувати від відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 р., АДРЕСА_1 на праві власності в рівних долях належить ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Відповідно до договору дарування квартири від 20 жовтня 2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Грек А.В. Київського міського нотаріального округу за № 1506, ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О., ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3.

28 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КовальчукС.П.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_4 від 16.11.2015 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи також вбачається, що 20 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернулась з заявою до Національної поліції у м. Києві про вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, відповідні відомості внесені до ЄРДР і розпочато кримінальне провадження №0001016. В рамках цього ж кримінального провадження Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МС України на підставі постанови Слідчого управління ГУ НП у м. Києві від 09.06.2017 р. було проведено судово-почеркознавчу експертизу, згідно з висновком №8-4/1348 від 14.08.2017 р. якої рукописні записи «ОСОБА_4.» та підписи у Договору купівлі-продажу АДРЕСА_5 від 16.11.2015 р., а також у заявах від 16 листопада 2015 року до приватного нотаріуса - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої по справі № 6-3090цс15 від 02.03.2016 р., згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. п. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 всупереч її волі, що встановлено судовими рішеннями, які є преюдиційними, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна із володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підстави для задоволення позову відсутні, а також що суди не повинні брати до уваги судові рішення, якими встановлено незаконність вибуття з володіння ОСОБА_4 спірної квартири, оскільки апелянтом оскаржено ці рішення у касаційному порядку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці рішення набрали законної сили та є преюдиційними при вирішенні цієї справи, а відкриття касаційного провадження у справі не припиняє законної сили рішення суду, якщо його виконання зупинено не було.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: