Постанова

Іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 242/4530/17

провадження № 61-25505св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року у складі судді Пирогової Л. В. та постанову апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року у складі колегії суддів: Санікової О. С., Будулуци М. С., Мальованого Ю. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частки квартири укладеним та права власності на частку квартири.

Позов мотивовано тим, що у 2012 році між нею та сестрою ОСОБА_5 була укладена усна угода про купівлю продаж 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. До 10 вересня 2015 року вона сплатила відповідачці за частку квартири 20 000,00 грн, про що ОСОБА_5 скала розписку та зобов'язалася протягом місяця, тобто до 10 жовтня 2015 року нотаріально оформити договір дарування або купівлі-продажу частки квартири.

До теперішнього часу договір купівлі-продажу частки квартир нотаріально не укладено, тому що відповідач не бажає йти до нотаріуса, гроші не повертає, тим самим перешкоджає їй у здійснені права власності на зазначену квартиру.

Крім того, зазначала, що на теперішній час ні вона, ні сестра не можуть знайти оригіналів свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому вирішити це питання можна тільки в судовому порядку.

З урахуванням викладеного просила суд визнати усний договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_5 від 10 вересня 2015 року, укладеним та визнати за нею право власності на зазначену квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення міського суду мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками міського суду Донецької області.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У травні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасуватирішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не звернув уваги на доводи позивача про те, що нею було втрачено документ, який засвідчує її право власності на спірну квартиру, а також на вимоги статті 392 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Селидівського міського суду Донецької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Суди також встановили, що 11 жовтня 2011 року державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори видано свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5

10 серпня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформили шляхом складання письмової розписки про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 суми за продану 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу квартири (її частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири АДРЕСА_4, а були лише наміри вчинити такий правочин. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, а розписка, яка міститься у матеріалах справи є лише письмовим доказом виникнення боргових зобов'язань.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи ОСОБА_4 вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська