П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Київ

Справа №761/45389/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 06 березня 2019 року

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2»

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Мальцевим Д.О. від 25 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 26 листопада 2018 року в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №761/45389/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/824/3023/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В грудні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» через свого представника звернулося до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким просить суд: виселити ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3 з кімнати НОМЕР_2 гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок Серії НОМЕР_3, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу №558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року, позивач є власником гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. (надалі - гуртожиток).

При цьому, станом на день звернення до суду з цим позовом в кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку проживають ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Разом з тим, позивач вважає, що відповідачі безпідставно користуються вищевказаною кімнатою, оскільки жоден з них не перебуває в трудових відносинах з підприємством.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідачі відмовилися від пропозиції укласти договір оренди займаного ними житла, позивач, посилаючись на порушення своїх прав, як власника гуртожитку, звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Крім того, позивач вказує, що відповідачі забезпечені житлом, а отже й не мають потреби у тимчасовому житлі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Трест Київміськбуд-2» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В судовому засіданні представник ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» Мазепа Н.М. підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_5, представник відповідачів Новікова В.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтиованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «Трест «Київміськбуд - 2».

У зв'язку з перебуванням відповідачів в трудових відносинах з позивачем, ОСОБА_7 - з 27.05.2010 року, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - з 14.12.2010 року та по теперішній час проживають в кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку, сплачуть комунальні послуги.

При цьому, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 припинили трудові відносини з позивачем в 2013 році, а ОСОБА_7 - в 2017 році.

Згідно з Інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16.02.2018 року у відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відсутнє на праві приватної власності будь-яке інше житло.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідачі проживають в кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку за відсутністю будь-яких правових підстав на це, чим, в свою чергу, порушують права підприємства, як власника гуртожитку.

Відповідно до ст.310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК Українисуд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60 - 63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява N 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку.«Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно із ч. 4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Під час розгляду справи не встановлено, що відповідачі вселились до спірної кімнати гуртожитку позивача з порушенням встановленого законом порядку.

З 01 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Згідно з положеннями ч.1 ст.19 цього Закону, забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього закону, без попереднього надання їм (їхнім сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.

Частиною 1 ст.1 цього Закону визначено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше 5 років) зарестровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого житла

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 тривалий час користуються цим житлом, зареєстровані в ньому з 14 грудня 2010 року, а доводи сторони позивача, що відповідачі забезпечені іншим житлом, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

За таких обставин виселення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстації в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 127, частиною другою статті 128, статтею 129 ЖК Української РСР, передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР визначені категорії осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, до яких ОСОБА_7 не належить.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_7 працювала на підприємстві менше десяти років, звільнена за власним бажанням, відповідно до Інформації з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у відповідача ОСОБА_7 на праві приватної власності належить квартира в житловому будинку (АДРЕСА_1), ОСОБА_7 підлягає виселенню з кімнати НОМЕР_2 по АДРЕСА_2, яка була їй надана у зв'язку з її роботою, без надання іншого житла, відповідно до вимог ст.132 ЖК Української РСР.

Відповідачі у суді першої інстанції заявили про застосування позовної давності до вимог про виселення.

ЖК Української РСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особи довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для вирішення питання про те, чи може суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, необхідно з'ясувати, до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного - належить позов про виселення особи з належного позивачу гуртожитку.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність у особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-181цс18 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, і зазначила таке.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника.

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ним. Право володіння житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР).

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Отже, якщо власник житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Ураховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про виселення позивач вказав припинення трудових відносин ОСОБА_7 з підприємством і її звільнення з роботи за власним бажанням 24 листопада 2017 року, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач не пропустив строк для звернення до суду.

Оскільки колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення, з відповідача ОСОБА_7 на користь ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» підлягає до стягнення судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом в сумі 1600 гривень та за подачу апеляційної скарги в сумі 2400 гривень.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2»- задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, наступного змісту.

Позов Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_7 з кімнати НОМЕР_2 гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 ідентифікаційний код НОМЕР_1, на користь Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (, р/р 744 в ПАТ «Банк Портал» МФО 339016, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 26 А) судовий збір в сумі 4000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна