Провадження № 2/761/6008/2019
14 листопада 2019 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Рибака М.А.
за участю секретаря Орел П.Ю.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, -
В червні 2019 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідачі) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.04.2019 року ОСОБА_2 за результатами проведення ДП "Сетам" електронних торгів з реалізації лоту № 337271, предметом якого була двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , придбав у власність вказану квартиру. На підставі виданих ДП "Сетам" документів, 20 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л. було видано позивачу свідоцтво про придбання квартири з електронних торгів, зареєстровано у реєстрі № 560 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 22.05.2019 року позивач приїхав до своєї квартри з метою її огляду, однак в квартирі виявилась невідома жінка, яка відмовилась відкривати двері квартири. У відповідності до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 28.05.2019 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи, колишня власниця квартири ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 . Оскільки наявність колишніх власників у квартирі позивача порушує його права як власника та створює перешкоди у користуванні та вільному розпорядженні його майном, позивач звернувся до суду з даним позовом, відповідно до вимог якого просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 власнику квартири ОСОБА_2 шляхом виселення із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та члена її сім`ї, її сина ОСОБА_4 . Визнати ОСОБА_3 та члена її сім' ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 01.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 07.08.2019 року на 11.00 год.
07.08.2019 року підготовче судове засідання по справі було знято з розгляду та відкладено на 25.09.2019 року у зв`язку з наданням судді дня відпочинку у зв`язку з чергуванням у вихідний день.
Ухвалою суду від 25.09.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 14.11.2019 року о 10.00 год.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З приводу позовної вимоги про виселення представник позивача надала пояснення, що дану вимогу не підтримує з огляду на те, що відповідачі звільнили належну позивачу квартиру в добровільному порядку та на даний час не проживають у ній.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомляли, відзив на позову не подавали.
Суд, керуючись вимогами ст. ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: відповідачі належним чином повідомленіпро дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явились в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи; підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.05.2019 року, свідоцтвом від 22.05.2019 року (а.с.9, 10).
Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 21.06.2019 року за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 05.10.2007 року по теперішній час (а.с. 29, 31).
Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».
Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Наведе свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишні власники житла в силу закону втратили право користування житлом.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі, які зареєстровані в ній, не відноситься до кола членів сім`ї власника, то позовні вимоги в частині визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Щодо вимог про виселення відповідачів слід зазначити наступне.
Судом встановлено, що за результатами проведення електронних торгів ДП "СЕТАМ" позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки .
Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
У ч. 2 цієї статті вказано, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що на даний час відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 , при цьому з наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача судом встановлено, що відповідачі в добровільному порядку звільнили належну позивачу квартиру.
За таких умов правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів відсутні.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідачів.
Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах судовий збір в сумі 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 , РНОКПП .

Повний текст рішення суду складено 22.11.2019 року.

СУДДЯ М.А. РИБАК