Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/23924/18
Номер провадження 22-ц/824/3740/19 6/824/23/2019
Головуючий у суді першої інстанції О.О. Колдіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 752/23924/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року, постановлену у складі судді Колдіної О.О., в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, мотивованим тим, що 10.09.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 103 693,35 грн., що за курсом НБУ станом на момент укладання договору складало 4 720 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за укладеним договором позики, між сторонами того ж дня було укладено договір застави транспортного засобу, а саме: автомобіля марки Hyundai, модель Getz, 2008 року випуску, реєстраційним номер НОМЕР_1. Вважає, що під час укладання цих договорів вона перебувала під впливом тяжких обставин, що змусило її укласти такі угоди на завідомо вкрай невигідних для неї умовах, а також із недобросовісними намірами контрагента. Просить суд визнати недійсним укладений із відповідачем договір позики від 10.09.2015 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року відкрито провадження у цивільній справі №752/23924/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

При подачі позову до суду ОСОБА_3 подала також заяву про забезпечення позову, у якій просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення примусового стягнення, що здійснюється органами державної виконавчої служби на підставі виконавчого листа №2/362/1909/16 від 22.01.2018 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області на підставі рішення суду про стягнення з неї заборгованості за вказаним вище договором позики, шляхом накладення заборони вчиняти будь-які дії з її майном, на яке в межах виконавчого провадження накладено арешт, та що в подальшому також може бути реалізоване в рахунок погашення заборгованості по оспорюваному договору позики від 10.09.2015 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 27 листопада 2018 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній цивільній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв'язку із чим просила ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову скасувати та постановити нову, якою вжити заходів забезпечення позову у визначений нею спосіб.

В обґрунтування зазначила, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що предметом застави по оспорюваному договору позики є транспортний засіб, вартість якого значно перевищувала розмір позичених коштів у відповідача, остання штучно створила існуючу заборгованість по договору, оскільки постійно переховувалась від позивача та тривалий час не реалізовувала своє право на звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, вказала, що суд проігнорував наявні порушення норм чинного законодавства при укладенні сторонами договору позики, а також не оцінив реальну можливість реалізації майна позивача, арештованого у ході здійснюваного Васильківським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Київській області виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з неї на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 10.09.2015 року у розмірі 232377,80 грн.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від відповідача не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з її недоведеності та необґрунтованості. Суд вважав, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання судового рішення, ухваленого у даній справі. При цьому суд зазначив, що запропонований позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає характеру спірних правовідносин, заявлений немайновий спір, який не потребує примусового виконання.

Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначено статтею 150 ЦПК України. Вони мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту поданої ОСОБА_3 позовної заяви вбачається, що останньою фактично оспорюється укладений із відповідачем договір позики від 10.09.2015 року, наявна заборгованість по якому вже була стягнута за судовим рішенням, яке на момент подачі позову до суду перебуває на стадії примусового виконання в органах державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову в даній справі, ОСОБА_3, посилаючись на п.п. 2, 6, ч. 1 ст.150 ЦПК України, просила суд вжити заходів забезпечення її позову шляхом зупинення примусового виконання виконавчого листа №2/362/1909/16 від 22.01.2016 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області, із накладенням заборони вчиняти будь-які дії з її майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на яке було накладено арешт та яке може бути реалізоване органами державної виконавчої служби у примусовому порядку, в рахунок повернення суми боргу, згідно договору позики від 10.09.2015року, який оспорюється у даному провадженні.

Так, положеннями п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов може бути забезпечений, зокрема, шляхом накладенням заборони вчиняти певні дії, а також шляхом зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

У пункті 2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч.1 ст.152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч.4 зазначеної статті.

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Окрім цього, відповідно до роз'яснень, викладених в п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на той факт, що предметом поданого позивачем до суду позову виступає саме недійсність укладеного між сторонами договору позики від 10.09.2015, а тому в розумінні положень п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов у даному провадженні не може бути забезпечений шляхом зупинення в органах державної виконавчої служби стягнення на підставі виконавчого листа, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області, оскільки даний виконавчий документ у даній справі не оспорюється.

Таким чином, вимоги заяви позивача про забезпечення позову шляхом зупинення примусового стягнення за виконавчим документом №2/362/1909/16, виданим 22.01.2018 Васильківським міськрайонним судом Київської області, в органах державної виконавчої служби, так і шляхом накладення заборони державному виконавцю вчиняти будь-які дії з майном ОСОБА_3, яка виступає боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за оспорюваним договором позики, не підлягають задоволенню, оскільки обраний спосіб забезпечення позову не відповідає предмету та підставам позову та суперечить вимогам закону.

Крім того, позивач не довів, що невжиття заходів забезпечення позову в даній справі може призвести до неможливості виконання рішення суду про визнання правочину недійсним.

Отже, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про її недоведеність та необґрунтованість, при постановленні даної ухвали, судом було враховано вищенаведені вимоги закону та відповідні роз'яснення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність постановленої судом першої інстанції ухвали, а позивачем у скарзі фактично викладено мотивування поданого позову та незгода із ухваленим Васильківським міськрайонним судом Київської області заочним рішенням про стягнення з неї на користь ОСОБА_4 заборгованості, яка виникла по оспорюваному договору позики.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції ухвалу суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна