Єдиний унікальний номер справи 477/1011/19
Провадження № 22-ц/812/1571/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

25 листопада 2019 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,
із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 12 липня 2019 року о 13 годині 49 хвилин, в приміщенні цього ж суду, під головуванням судді Семенової Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: квартирно - експлуатаційний відділ м. Миколаєва, про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 3 від 08 лютого 2019 року та поновлення на квартирному обліку,
в с т а н о в и л а:
26 квітня 2019 року ОСОБА_3 пред`явив доВійськової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ) зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
З 20 листопада 1991 року по грудень 1993 року, проходив військову службу в Збройних Силах України, а з 11 січня 1994 року там же за контрактом.
Відповідно до рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 13 січня 2006 року його було поставлено на квартирний облік в загальну чергу.
10 липня 2014 року він отримав ордер № 31 на службове жиле приміщення.
За наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №7-РС від 18 липня 2018 року його було звільнено з військової служби в запас за підпунктом «к» пункту 2 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Він разом із сім`єю зареєстрований у службовій квартирі АДРЕСА_1 .
На засіданні житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 08 лютого 2019 року було прийнято рішення про його зняття з квартирного обліку на підставі п. 9 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 21 розділу 6 Наказу Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» - у зв`язку із звільненням його в запас.
Посилаючись на наведене, позивач вважає дії відповідача незаконним та таким, що порушує вимоги ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив задовольнити його позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі.

Визнано протиправним та сковано рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , що оформлене протоколом №3 від 08 лютого 2019 року, в частині зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у в/ч НОМЕР_1 прапорщика ОСОБА_3 .
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 поновити ОСОБА_3 на обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов у в/ч НОМЕР_1 .
Додатковим рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2019 року стягнуто з відповідача на користь держави 768 гривень 40 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що підстави на які посилався відповідач (звільнення зі служби за контрактом) не спростовують право позивача на продовження перебування на квартирному обліку, адже позивач є особою, звільненою з військової служби у запас і за чинним законодавством повинен залишатися на квартирному обліку в тій частині, в якій проходив військову службу.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Оскаржене рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Так, частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з 20 листопада 1991 року по грудень 1993 року проходив військову службу в Збройних Силах України, а 11 січня 1994 року там же - за контрактом (а.с. 22, 25-26).
Відповідно до довідки начальника квартирно-експлуатаційної частини району в/ч НОМЕР_2 , ОСОБА_3 перебував на квартирному обліку у цій частині з 05 вересня 1998 року (а.с. 14).
З 14 червня 2004 року ОСОБА_3 зарахований у списки в/ч НОМЕР_1 , а 25 листопада 2005 року подав рапорт до в/ч НОМЕР_1 про зарахування його на облік для отримання житлової площі у м.Миколаєві (а.с. 16).
За даними довідки виконкому Прибужанської сільської ради Вознесенського району, ОСОБА_3 був зареєстрований в ст. Мартинівка, вул. БОС-2 та проживав у гуртожитку з 15 березня 1996 року по 29 липня 2005 року; участі в приватизації не брав (а.с. 23).
Відповідно до рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 13 січня 2006 року ОСОБА_3 було поставлено на квартирний облік в названій військовій частині в загальну чергу (а.с. 17).
10 липня 2014 року він отримав ордер на службове житлове приміщення, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований і проживає зі своєю сім`єю: дружиною та сином (а.с. 20,24).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 18 липня 2018 року за № 7-РС прапорщика ОСОБА_3 було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» пункту 2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на час звільнення). З даного наказу, ОСОБА_3 підлягає направленню на військовий облік до Вітовського районного військового комісаріату Миколаївської області (а.с.22).
Положеннями ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Отже, дія вищевказаної вказаної правової норми не пов`язується з тим, з якої підстави військовослужбовець звільнений в запас. Визначальним є саме звільнення в запас.
Аналогічні приписи містив п. 37 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України, в редакції затвердженої наказом Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року №20 (чинної на час постановлення позивача на облік), та п.29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1081 від 03 серпня 2006 року.
Положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року (далі Інструкція) (яка була чинної на час прийняття спірного рішення та діяла до 16 жовтня 2018 року) встановлений, зокрема, порядок обліку військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у Збройних Сил України.
Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що облік військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у квартирно-експлуатаційних органах, військових частинах та гарнізонах. Узагальнені списки осіб, що перебувають на обліку, всіх військових частин знаходяться у ГКЕУ Збройних Сил України.
Згідно п. 2.16 Інструкції військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.
Пунктом 2.18 Інструкції передбачені підстави, за яких військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби), а саме:
поліпшення житлових умов у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному обліку, унаслідок чого зникла потреба в наданні жилого приміщення;
отримання за рахунок житлових фондів МО України жилого приміщення для постійного проживання;
переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт;
звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу;
подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік;
звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 1 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.17 цього розділу);
обрання для постійного місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку;
в інших випадках, передбачених законодавством.
Між тим, існування вищевказаних підстав для зняття з обліку позивача районним судом не було встановлено.
Від так, суд першої інстанції правильно не погодився із доводами відповідача про те, що звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту не передбачає залишення його на обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, оскільки не є підставою, зазначеної у пункту 2.16 цього розділу.

За такого, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам, та правильно врахував, що ані приписи ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані положення пунктів 2.16, 2.18 Інструкції не пов`язує залишення військовослужбовця, звільненого з військової служби, на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, з тим, з якої підстави військовослужбовець звільнений в запас. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зняття позивача з відповідного обліку є незаконним, в зв`язку з чим позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для залишення позивача на обліку громадян, не можуть бути прийняті до уваги.
Не спростовують висновків суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі на те, що, на думку відповідача, за змістом положень ч. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 2.16 Інструкції звільнені зі служби військовослужбовці знімаються з квартирного обліку військової частини незалежно від вислуги років, окрім випадку коли держава не може використовувати військовослужбовця у Збройних Силах України, оскільки такі доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані із помилковим тлумаченням саме відповідачем чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.
До того ж відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями) у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Додаткових доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________________________________
Повний текст постанови складено 26 листопада 2019 року.