Справа № 338/781/19
Провадження № 22-ц/4808/1436/19
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчук Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Богородчанського районного суду, ухвалене суддею Битківським Л.М. 5 вересня 2019 року в смт. Богородчани у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н та отримала кредит у розмірі 7300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті httр://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір. Це підтверджується її підписом у анкеті-заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі: ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач, яка зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує. Станом на 22.05.2019 року заборгованість перед позивачем за кредитним договором б/н від 05.09.2012 року становила 20782 грн. 96 коп., з яких: 6898,72 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4565,90 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 7052,48 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 800,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 965,86 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 заборгованість за договором не погашає, на даний час продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, АТ КБ «ПриватБанк» просить задовольнити позов: стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму боргу та судові витрати.

Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 5 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 6898 грн. 72 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 5 вересня 2012 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1921,00 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

На його думку, висновок суду про те, що надані банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів не містять підпису відповідача, а тому не можуть бути складовою частиною кредитного договору, банком не дотримано умов щодо повідомлення відповідача про умови кредитування, є незаконним.

Вказує, що копія заяви, яка надана суду, містить особистий підпис відповідача, який засвідчує, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. А відсутність підпису позичальника на умовах та правилах та Тарифах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між ними та відсутність заборгованості.

Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. А відповідач, використовуючи кредитні кошти та частково погашаючи заборгованість за кредитом, підтвердила укладення кредитного договору з банком на відповідних умовах.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17 саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

А відповідно до висновків Верховного Суду, в постанові від 8 липня 2019 року в справі №923/760/18 твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає.

Аналогічні висновки зробив і Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №127/754/17.

Також суд всупереч ст. 1054 ЦК України стягнув лише першу складову заборгованості - тіло кредиту та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення іншої складової - заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Зазначає, що прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не повернені у строк, передбачений договором, а основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування.

Крім того, суд безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, не маючи обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Богородчанського районного суду від 5 вересня 2019 року в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, то відповідно до положень частини першої ст. 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до відповідача в якому зазначає, що 05.09.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 7300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана сторонами 05.09.2012 року (а.с. 10).

У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 05.09.2012 року станом на 31.08.2015 року (а.с. 5), розрахунок заборгованості за договором №б/н від 05.09.2012 року станом на 22.05.2019 року (а.с. 6-9), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 11) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 12-26).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 22.05.2019 року становить 20782 грн. 96 коп., і складається із: 6898,72 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4565,90 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 7052,48 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 800,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 965,86 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6-9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4565,90 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів ідентичності змісту доданих до позову Умов та Правил надання банківських послуг змісту саме тим Умовам та Правилам, про ознайомлення з якими йдеться в Анкеті-заяві, підписаній відповідачем, і що саме на Умови та Правила в такому варіанті погоджувався відповідач, підписуючи Анкету-заяву, що разом є складовими частинами кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У заяві позичальника від 05.09.2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4565,90 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.09.2012 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємну частину спірного договору.

Так, в п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, витяг з яких наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, зазначено, що клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Згідно п.п. 2.1.1.5.6-2.1.1.7 Умов та Правил власник зобов`язаний стежити за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, а в разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплату винагороду банку.

При порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни (п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил).

Відповідно до п. 1.1.1.88 Умов та Правил прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту, і не були повернуті банку в термін, передбачений договором.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором-приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (05.09.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (08.07.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні даного договору АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, у зв`язку з чим посилання на інші правові висновки Верховного Суду є безпідставні.

Що стосується посилань апелянта на те, що вказану правову позицію не слід застосовувати до даних правовідносин, оскільки в цій справі відсутні обґрунтовані заперечення відповідача та відповідні докази проти вимог позивача, то слід зазначити, що позиція відповідача за встановлених у справі фактичних обставин не впливає на зміст правовідносин сторін, які визначаються шляхом дослідження наданих сторонами доказів - у даному випадку документів, наданих у підтвердження змісту умов кредитування в банку (заява-анкета на одержання послуг, умови та правила кредитування, тарифи банку та ін.).

Крім того, з аналізу наведених норм права та матеріалів справи слідує, що до складу простроченого тіла кредиту, яке просить стягнути з відповідача позивач, фактично входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти.

Отже за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом, що і є платою за користування кредитом, вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту є необґрунтованими, що спростовує відповідні апеляційні доводи скаржника в цій справі про те, що прострочене тіло кредиту є лише складовою заборгованості по тілу кредиту.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом у сумі 4565,90 грн. становить собою заборгованість за тілом кредиту; до того ж, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів, якими користувалася та здійснювала часткові погашення відповідач.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення тіла кредиту.

Порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4565,90 грн. місцевий суд не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду в цій частині рішення не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Богородчанського районного суду від 5 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко