ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1495/19 Справа № 173/1910/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 19 березня 2016 року приблизно о 12-00 год., ОСОБА_2 керуючи автомобілем «ВАЗ 2109» державний номер: НОМЕР_1, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, здійснив на неї наїзд на пішохідному тротуарі. В результаті вказаних подій їй були спричинені тілесні ушкодження, а водій з місця події втік.

Згідно висновку експерта № 166 від 18 серпня 2016 року у неї виявлені наступні тілесні ушкодження: ссадна в області передпліччя та в області ліктьового суглобу спричиненні від дотикової дії тупого твердого предмету або предметів або при ударі від такий та відносяться до легких тілесних ушкоджень.

За фактом вчинення відносно неї дорожньо-транспортної пригоди відомості були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань.

Кримінальне провадження за даним фактом неодноразово закривалось.

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124, ч.2 ст.126 КпАП України, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в сумі 510 грн на користь держави.

Відповідач будь-якого відшкодування їй не надав.

Зазначає, що протиправними діями відповідача їй спричинено матеріальної шкоди, яка полягає в оплаті проведеного лікування, вартості відновлення зіпсованих речей, ремонту мобільного телефону, коштів, витрачених на проїзд.

Крім того в результаті неправомірних дій відповідача їй спричинена моральна шкода, яка полягає в спричиненні їй психологічних страждань, фізичного болю, негативного впливу на стан здоров'я, порушення звичайного способу життя, яку вона оцінює у розмірі 9 000 грн.

У зв'язку із вищезазначеним, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 9 606, 15 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 9 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 690, 30 грн. на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 3 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 19 березня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки визначена судом сума відшкодування матеріальної допомоги неправильно, адже згідно чекам на придбання ліків вона фактично витратила 3 052,90 грн. Крім того, змушена була понести витрати на проведення обстежень, на проїзд та канцелярію, які пов'язані з відновленням фізичного та психоемоційного стану, а також порушення її прав та інтересів. Зазначає, що суд першої інстанції не врахувавши ступінь її моральних страждань неправомірно занизив суму відшкодування моральної шкоди.

Відповідач правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 березня 2016 року о 12-00 год. по вул.Леніна м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем ВАЗ 21093 д/н НОМЕР_1 не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікався від керування транспортним засобом, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_1 В результаті ДТП було пошкоджено одяг ОСОБА_1

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2017 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності по справі за № 173/1589/17 (провадження 3/173/257/2017) та до нього застосовано адміністративне стягнення.

Таким чином вина відповідача ОСОБА_2,. у вчиненні адміністративного правопорушення, яке виявилось у наїзді на ОСОБА_1,. доказуванню не підлягає в силу п. 6 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до висновку експерта № 166 від 18.08.2016 року виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження: ссадна в області передпліччя та в області ліктьового суглобу спричиненні від дотикової дії тупого твердого предмету або предметів або при ударі від такий та відносяться до легких тілесних ушкоджень.

І хоч згідно висновку даної експертизи вказується, що лікування позивача з 19.03.2016 року по 01.04.2016 року, з 11.05.2016 року по 30.05.2016 року, з 21.06.2016 року по 04.07.2016 року пов'язані з захворюваннями, які не мають травматичної причини виникнення, тому не знаходяться в причинному зв'язку з подіями, що стались 19.03.2016 року за умов ДТП, проте суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позивачу в результаті ДТП були спричинені легкі тілесні ушкодження, що потребувало їх лікування. В день їх спричинення позивач перебувала на лікуванні, тому понесені нею затрати на лікування в період з 19.03.2016 року по 01.04.2016 року підлягають відшкодуванню відповідачем. Так як при відсутності події ДТП у позивача не було б потреби у такому лікуванні.

Враховуючи той факт, що неправомірними, винними діями відповідача позивачу завдано тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні, їй завдана моральна шкода.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.22, 1166, 1167 ЦК України прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що нею надані суду докази на підтвердження завданої майнової шкоди у розмірі 3 052,90 грн., які вона фактично витратила, а також змушена була понести витрати на проведення обстежень, на проїзд та канцелярію, які пов'язані з відновленням фізичного та психоемоційного стану, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування витрат на своє лікування позивачем були надані копії чеків з аптек на придбання ліків. Однак, вказані чеки суд не визнав доказами, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, оскільки такі витрати не мають причинно-наслідкового зв'язку із подіями ДТП та не знаходять підтвердження за матеріалами справи, а саме із наданих копій чеків нечітко зазначені реквізити кожного документа (дата придбання, номер, назва та адреса аптеки тощо), неможливо визначити найменування ліків їх призначення, чи були вони виписані позивачу лікарями, що проводили лікування, характер та тривалість такого лікування. Також у деяких чеках зазначено найменування предметів, які не мають відношення до лікування потерпілого.

Апеляційний суд погоджується також із висновком про відсутність підстав для відшкодування витрат на проведення обстежень, на проїзд та канцелярію, які пов'язані з відновленням фізичного та психоемоційного стану, та витрат пов'язаних з ремонтом пошкодженого одягу, мобільного телефону в результаті ДТП, оскільки на їх підтвердження позивачем всупереч положенням ст.81 ЦПК України не надано жодного належного доказу, не наведено мотивів стягнення цієї шкоди, отже висновок суду першої інстанції щодо недоведеності цих позовних вимог в частині спричиненої матеріальної шкоди є вірним.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при визначенні моральної шкоди не враховано ступінь її моральних страждань та неправомірно занижено суму відшкодування моральної шкоди, спростовують наступним.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши, що позивачу заподіяна моральна шкоди, суд, з врахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 3 000 грн.

Так, у відповідності до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, але відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 9 000 грн. є необгрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не були надані належні та допустимі докази на підтвердження відповідних позовних вимог.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутності підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач є інвалідом 2 групи, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова