КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 369/2124/18

провадження № 22-ц/824/3979/2019

14 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Дуці В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2018 рокуу складі судді Пінкевич Н. С.,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 3/4 частини, а за ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Посилалася на ті підстави, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27 червня 2009 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру вартістю 567 723 грн, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що 17 квітня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М.

До укладення вказаного договору між продавцем та покупцем було укладено попередній договір, яким було встановлено порядок та строки перерахування частинами грошових коштів.

Для придбання вказаної квартири її мати ОСОБА_7 подарувала їй 282 279, 96 грн.

Кошти у сумі 224 154,96 грн були накопичені її матір'ю у період з 05 жовтня 2006 року по 29 листопада 2012 року на депозитному рахунку в ПАТ "Дельта Банк". Вказані кошти були внесені на рахунок продавця в 2013 році відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири, а залишок коштів вносився частинами на рахунок продавця до підписання договору купівлі-продажу.

Оскільки для придбання спірної квартири було залучено 282 279,96 грн. особистих коштів, що складає 4972/10000 від загальної вартості квартири, остання є її особистою приватною власністю. Поділу підлягає 5028/10000 частин квартири в рівних частках, тобто по 2514/10000 кожному.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 71 СК України та тієї обставини, що дочка сторін після припинення шлюбних відносин залишилась проживати з матір'ю, розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, тому частка позивача у праві власності на квартиру має бути збільшена з 7486/10000 до 7500/10000, тобто до 3/4 частин.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати на ним та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину за кожним на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Посилався на ті підстави, що вказану квартиру було придбано в період шлюбу, вона є спільною сумісною власністю сторін, частки яких є рівними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2018 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2- ОСОБА_4 просить частково скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2018 рокута ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності на 1/4 частини вказаної квартири.

Зазначив, що кошти у сумі 224 154,96 грн були накопичені матір'ю позивача у період з 05 жовтня 2006 року по 29 листопада 2012 року на депозитному рахунку в ПАТ АКБ "Аркада", що підтверджується випискою про рух коштів за договором №7115 від 25 січня 2018 року.

Кошти у сумі 58 125 грн були накопичені на депозитному рахунку в ПАТ "Дельта Банк", що підтверджується відповідним договором №001-29076-011212 банківського вкладу (депозиту) від 01 грудня 2012 року та випискою по вищезазначеному договору.

Вказані кошти були внесені на рахунок продавця в 2013 році відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири, а залишок коштів вносився на рахунок продавця до підписання договору купівлі-продажу квартири.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що вказані грошові кошти вона зняла з рахунків та подарувала їх дочці для купівлі квартири.

Батько відповідача свідок ОСОБА_8 пояснив, що 29 листопада 2012 року, з міркувань безпеки, від підвозив ОСОБА_7 на автомобілі до відділення банку та супроводжував її, остання зняла кошти з банківського рахунку , після чого від відвіз її додому, де він бачив, як вона передавала кошти позивачу та як остання написала розписку про отримання коштів. 30 листопада 2012 року вказані кошти були внесені позивачем при укладенні попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири.

Покази вказаного свідка судом першої інстанції не були взяті до уваги.

Судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про те, що позивач не надала доказів вкладення її особистих коштів у купівлю спірної квартири, а також неможливості встановлення на якій правовій підставі передані кошти не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Мащанінов А. М. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти в сумі 282 279,96 грн є особистими коштами позивача, які їй начебто подарувала мати, і саме ці кошти були сплачені продавцю. Як пояснив свідок ОСОБА_7, вона подарувала гроші в сумі 282 279,96 грн на прохання доньки, але на які цілі їй не відомо, донька не казала. Договір дарування коштів у розмірі, що перевищує встановлені законодавчі обмеження, в письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався. При посвідченні договору купівлі-продажу позивачка надала згоду, посвідчену нотаріально, на купівлю своїм чоловіком квартири, вказавши, що це відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім'ї. Доказів того, що під час придбання спірної квартири вона сплатила особисті кошти в розмірі 282 279, 96 грн, отримані в дарунок від своєї матері, позивачем надано не було. Остання також не надала доказів, що підтверджують існування підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя в праві власності на майно.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-1109цс15, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2009 року.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано.

В період перебування сторін у шлюбі, 30 листопада 2012 року між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с .154).

За умовами вказаного договору ОСОБА_3 передав грошову суму розміром 381 881,56 грн, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 47 777 грн, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі - продажу вказаної квартири, а ОСОБА_11 отримав від ОСОБА_3 вказану грошову суму до підписання цього договору ( п. 4 договору).

В заяві від 30 листопада 2012 року, справжність підпису позивача на якій було посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_12, ОСОБА_2 повідомила, що їй відомо про намір її чоловіка - ОСОБА_3 укласти попередній договір купівлі-продажу квартири та купити квартиру під АДРЕСА_2. Зазначила, що укладення попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири та купівля названої квартири відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім'ї. Зміст ст. 60-73 Сімейного кодексу України нотаріус їй роз'яснив (а.с.157).

Судом встановлено, що 17 квітня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М., за умовами якого продавець ОСОБА_11 передає у власність покупця ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, а покупець приймає (купує) вказане майно та сплачує за нього обумовлену грошову суму. Продаж зазначеної квартири вчиняється за 567 723 грн. Вказану суму покупець повністю перерахував продавцю до підписання договору(а.с. 89).

В заяві від 17 квітня 2014 року, справжність підпису позивача на якій було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотохіною О. М., ОСОБА_2 повідомила, що дає свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3, за ціну та на умовах за його власним розсудом, квартири АДРЕСА_1 Остання стверджує, що укладання договору купівлі-продажу її чоловіком відповідає їх спільному волевиявленню. Погодилась, щоб усі умови правочину визначалися чоловіком самостійно. Зміст ст. 60, 65, 74 СК України, ст. 214, 369 ЦК України нотаріус їй роз'яснив (а.с.51 зв.).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 3/4 вказаної квартири, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що вказана частина була придбана за рахунок її особистих коштів, які були їй подаровані матір'ю ОСОБА_7 При цьому правові підстави для відступу від засад рівності часток подружжя судом встановлено не було.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Надана позивачем розписка від 29.11.12 р., відповідно до якої ОСОБА_2 мама ОСОБА_7 19 листопада 2012 року дала гроші в сумі 240 тисяч гривень, а також покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 не є належними доказами укладення договору дарування грошових коштів (а.с.118).

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Передання ОСОБА_7 грошових коштів ОСОБА_2 у вищевказаній сумі, які були накопичені останньою у період з 05 жовтня 2006 року по 29 листопада 2012 року та знаходились на депозитному рахунку в ПАТ АКД "Аркада", а також накопичені на депозитному рахунку в ПАТ "Дельта Банк", не є доказами того, що вказані кошти передавались саме в дар позивачу, а не для придбання квартири в інтересах її сім'ї.

З огляду на те, що частки у спільному майні подружжя є рівними, а ОСОБА_2 не надала доказів, що підтверджують існування підстав для відступлення від засад рівності часток, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що набута у шлюбі квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк