Справа № 567/1526/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Войтко А.Г.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Острог цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що розташоване в м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області.

Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житло - будинок, що розташований в м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області.

У вказаному вище житлі - житловому будинку з надвірними будівлями, що розташовані в м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області, зареєстрований, але не проживає з листопада 2017 року, її колишній чоловік ОСОБА_2, його місце перебування є невідомим.

Зазначаючи, що реєстрація відповідача створює їй значні незручності, як власнику житла, оскільки відповідач не оплачує комунальні послуги за користування житлом та не користується ним, окрім того вона, як власник майна, позбавлена можливості отримати субсидію за фактом наявності реєстрації відповідача без його проживання більше одного року, просить позов задовольнити.

20.11.2018 ухвалою суду було відкрите спрощене позовне провадження, справа призначена до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву у якій просить розгляд справи проводити без її участі за участі її представника.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі та пояснив, що позивачу на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області. В даному приміщенні зареєстрований ОСОБА_2, який є колишнім чоловіком позивача. Відповідач не проживає у будинку. Участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг він не приймає. Реєстрація відповідача у будинку позбавляє позивача можливості в повній мірі розпоряджатись своєю власністю та впливає на отримання субсидії щодо відшкодування оплати за комунальні послуги.

Зазначив, що ОСОБА_2 більше одного року без поважних причин не проживає в будинку за вказаною адресою, договору на користування житлом з позивачем, як власником будинку, він не укладав, тому у відповідності до ст. 156, 162 ЖК України, за відповідачем житлове приміщення не зберігається, тому його слід визнати таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник позивача пояснила, що у належному позивачу будинку ОСОБА_2 постійно проживав до грудня 2017 року, а 01.12.2017 поїхав на заробітки за кордон в ОСОБА_5. Вказує, що кожного разу по приїзду з України відповідач повертався до свого місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де і знаходяться його речі та одяг. Зазначає, що факт реєстрації відповідача не впливає на призначення субсидії, оскільки позивач сама їздить на заробітки у ОСОБА_5, що унеможливлює її призначення, окрім того позивач не зверталася до нього із вимогою про належну участь у утриманні будинку та земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою сторін по справі і відповідач ОСОБА_2 з кінця 2017 року не проживає у спірному будинку. Зазначила, що він приїжджав лише два рази, проте вдома не знаходився. Вказала, що під час складання акту житлових умов відповідача в будинку не було. Зазначила, що комунальні послуги сплачує її мама ОСОБА_4 і їй відомо, що відповідач приходив час від часу додому і можливо ночував. Вказала, що на даний час, батько проживає вдома, також там знаходяться його речі.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, а позивач по справі ОСОБА_4 є її сусідкою. Вона знає позивача та її сімю. Зазначила, що відповідач по справі ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку довгий період часу і вона засвідчувала про це у акті обстеження умов проживання. Вказала, що в кінці 2018 року відповідач перебував у дома, проте він їздив на заробітки і приїжджав додому.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є другом сімї сторін по справі, яких він знає з 1995 року і йому відомо, що сторони проживали у хаті баби, продавши будинок у селі. Вказав, що відповідач на даний час проживає по місцю проживання, періодично їздить на заробітки, а позивач на даний час знаходиться на заробітках у ОСОБА_5, проте також періодично приїжджає.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житло - будинок, що розташований в м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області із земельною ділянкою. Дана обставина підтверджується договорами дарування від 01.03.1999, 18.08.2004, 10.05.2007, технічним паспортом на домобудівлю від 04.11.1998. (а.с.10,11,12,13,14,15-17)

У вказаному вище житлі - будинку, що розташований в м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області, зареєстрований, але не проживає колишній чоловік ОСОБА_4 - відповідач - ОСОБА_2, про що свідчать довідка № 444 видана 02.05.2018 виконавчим комітетом Острозької міської ради Рівненської області, акт перевірки житлових умов заявника виданий 17.11.2017 Острозькою міською радою Рівненської області, акт перевірки житлових умов заявника виданий 14.05.2018 Острозькою міською радою Рівненської області та акт перевірки житлових умов заявника виданий 11.10.2018 Острозькою міською радою Рівненської області. (а.с.9,19,20,21)

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 11.09.2017 шлюб між ОСОБА_4М та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с.23)

ОСОБА_2 перебував за кордоном у періоди: з 01.12.2017 по 19.02.2018, з 27.03.2018 по 04.09.2018, з 02.10.2018 по 25.12.2018, що підтверджується відмітками про перетин кордону у паспорті громадянина України для виїзду за кордон №474170 належний ОСОБА_2 (а.с.42-43)

Згідно договору працевлаштування від 30.03.2018, ОСОБА_2 у період з 02.04.2018 по 12.09.2018 працював у ОСОБА_5 на посаді помічника покрівельника в комерційно-сервісному підприємстві Профтех. (а.с.65-68)

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в будинку за адресою м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області, який належить позивачу.

З пояснень відповідача та його представника, свідків в судовому засіданні встановлено, що відповідач періодично протягом року проживав у спірному приміщенні.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

В той же час, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним та власником житла чи законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом [стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК], то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу України. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72,116,156 ЖК України; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно п.2 ч.3 ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців, зокрема у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи.

Згідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, з огляду на їх належність, допустимість і достатність, суд приходить до висновку, що позов є не обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Позивачем до позовної заяви, на підтвердження відсутності відповідача без поважної причини понад один рік у спірному будинку, надано акти перевірки житлових умов заявника, однак з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що 14.05.2018 та 11.10.2018 відповідач перебував за межами України та був офіційно працевлаштований в ОСОБА_5, тому фізично не міг бути присутній у будинку, що знаходиться м.Острог, вул.Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненської області.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати встановлений законом строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує визначеного законом, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. При цьому, під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності.

В судовому засіданні позивач посилається на те, що відповідач не бере участь у сплаті комунальних послуг що, на думку позивачки, також є підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Разом з тим, усунення від участі в утриманні квартири, несплата комунальних послуг може бути самостійною підставою для звернення до суду з відповідним позовом; зазначені обставини самі по собі не можуть бути підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом. Окрім того, твердження про несплату відповідачем комунальних платежів є безпідставним, оскільки позивачем не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання будинку та чи зверталася вона до відповідача з вимогою сплати даних витрат.

При розгляді даної цивільної справи позивачем не доведена обґрунтованість заявлених вимог про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач відсутній тривалий час у спірній квартирі з поважних причин, оскільки знаходиться у іншій країні на роботі, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком.

У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження наявності обставин, які можуть бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 264-265 ЦПК України, ст. 116, 156 ЖК України, ст.ст. 319, 346, 383, 405 ЦК України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 (адреса реєстрації: м.Острог, вул.Івана Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненська область, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: м.Острог, вул.Івана Нечуя-Левицького, буд.18 Рівненська область) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 березня 2019 року.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_9