Справа № 303/4265/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області, ухваленого 12 червня 2019 року головуючим суддею Даруда І.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна подружжя, -

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та передачу права власності на виділену частку в зарахування погашення аліментів. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.09.2007 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний момент проживає разом з відповідачкою. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.01.2012р. шлюб, зареєстрований між ним та відповідачкою - розірвано. Сина ОСОБА_4 залишено на вихованні при матері. Як зазначено в позовній заяві ОСОБА_2 , на момент розгляду позову про розірвання шлюбу, спору щодо розподілу спільного майна подружжя, не існує. Тим не менше, 02 березня 2016 року, відповідачка ОСОБА_2 звернулась з позовною заявою «Про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини» до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, який своїм рішенням від 19 квітня 2016 року такий позов задовольнив повністю.

Під час спільного проживання ними з відповідачкою придбано нерухоме майно розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , яке було придбане за рахунок сімейних коштів подружжя ОСОБА_5 на публічному аукціоні 24 грудня 2007 року. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому може бути поділено між сторонами.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати право власності в частині 1/2 частки нерухомого майна у спільній частковій власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (належної в ідеальній частці ОСОБА_1 ), розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 за неповнолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зарахування погашення сплати аліментів ОСОБА_1 в інтересах його неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , вказаних згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2016, загальна сума яких, на весь період сплати аліментів, складає суму 76 800,00 гривень.

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 зменшив позовні вимоги та остаточно просив суд поділити нерухоме майно, що знаходиться у спільній частковій власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , яке було придбане та облаштоване спільним сімейним коштом подружжя ОСОБА_5 , за час їхнього спільного проживання до розірвання шлюбу, в рівних долях, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Іршавського районного суду від 12.06.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на помилковість висновку суду щодо пропуску ним строків позовної давності. Вказує, що про порушення його прав він дізнався лише з витягу з Державного реєстру речових прав від 22.02.2019, в яких вказано власником спільного майна виключно ОСОБА_2 , без зазначення відомостей про іншого співвласника. Також ОСОБА_2 штучно приховала частину майна у даному майновому комплексі, яке на момент його реєстрації вже було змінено добудовою та реконструкцією існуючих будівель, чим зменшила частку майна, належного позивачу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 25.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб в Мукачівському міськвідділі РАЦС, актовий запис № 531, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно довідки Хлібокомбінату Іршавської райспоживспілки від 08.05.2008 за №22 на публічному аукціоні від 24 грудня 2007 року ОСОБА_2 було придбано наступне нерухоме майно: будівлю мучного складу та свинарника хлібопекарні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначене нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності 17.07.2008 (а.с.107). Підставою виникнення права власності вказано: договір купівлі-продажу 08.02.2008; акт прийняття-передачі 08.02.2008; рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09.06.2008 у справі №2-1672/08.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.01.2012 р. шлюб, зареєстрований між позивачем та відповідачкою розірвано (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, спірне майно було придбано в період шлюбу, є спільним майном подружжя та може бути поділено між сторонами.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Подібна норма щодо визначення початку перебігу строку позовної давності визначена в ст. 261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ч. 2 ст. 72 СК України та ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17 лютого 2016 у справі № 6-2407цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 8 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16.

Позивач стверджує, що про порушення свого права він дізнався лише з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 22.02.2019, згідно якої ОСОБА_2 вказана як одноособовий власник спірного майна. Однак, апеляційний суд критично оцінює дане твердження апелянта, оскільки формування представником апелянта вказаної довідки лише 22.02.2019 жодним чином не свідчить про те, що про обставини, вказані в такій довідці, апелянт не міг дізнатися раніше. Апеляційний суд констатує, що Держаний реєстр речових прав на нерухоме майно є у вільному доступі (вхід за ЕЦП за посиланням https://kap.minjust.gov.ua/services?product_id=1), а відтак, жодних об`єктивних перешкод для отримання інформації з такого реєстру значно раніше ніж 22.02.2019 у ОСОБА_1 не було.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09.06.2008 у справі №2-1672. Даним судовим рішенням визнано дійсним договір купівлі-продажу основних засобів від 08.02.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та дирекцією Хлібокомбінату Іршавської райспоживспілки (а.с.80). З рішення вбачається, що ОСОБА_1 брав участь в розгляді даної справи як третя особи, та підтримав позовні вимоги. На думку апеляційного суду з цього моменту ОСОБА_1 повинен був достеменно усвідомлювати, що право власності на спірне майно буде зареєстроване за його дружиною, як стороною договору.

З огляду на викладене колегія суддів констатує, що позивачем не доведено того факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше ніж 22.02.2019 року. Натомість відповідачем надано обґрунтовані докази того, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (фактично з червня 2008 року).

За таких обставин, суд вірно виходив з того, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з моменту розірвання шлюбу між сторонами - 24.01.2012.

А отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду щодо пропуску строків позовної давності.

З приводу посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 було здійснено добудову та реконструкцією існуючих будівель, то таке є бездоказовим та не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. Крім того, це жодним чином не впливає на висновок суду щодо пропуску позивачем строків позовної давності.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду від 12 червня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді