Номер провадження: 22-ц/813/3246/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 3 274 999,58 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 17 кв.м. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2016 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2016 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, звертаючи в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у загальному розмірі 3 274 999,58 грн., з яких 1 672 312,91 грн. сума заборгованості за кредитом; 1 574 085,48 грн. сума заборгованості за відсотками; 9 576,70 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту; 19 024,49 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15.10.2007 року, укладеним між АКІБ УКРСИББАНК та ОСОБА_1 , стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру: загальною площею: 37,9 кв.м; житловою: 17 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання на права власності за іпотекодержателем ПАТ Дельта банк, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте погодитися з таким висновком районного суду не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтвердженого:

-15.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 80 000 доларів США, який зобов`язалася повернути у повному обсязі в строк до 16.10.2034 року зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитом (а. с. 17-36);

-в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 15.10.2007 року було укладено договір іпотеки № б/н. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 17 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 37-40);

-на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк»;

-08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 47-55);

- рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізосіб № 51 від 02.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» до 02.06.2015 року (а. с. 56-57);

-рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізосіб № 51 від 02.03.2015 року продовжено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» до 02.09.2015 (а. с. 58);

- ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконала що має своє відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого Відповідач станом на 10.07.2015 року має заборгованість - 3 274 999,58 грн., з яких 1 672 312,91 грн. сума заборгованості за кредитом; 1 574 085,48 грн. сума заборгованості за відсотками; 9 576,70 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту; 19 024,49 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам;

- відповідачу ОСОБА_1 як позичальнику та іпотекодавцю було направлено повідомлення вих № 31.4-08/3190/15 від 24.07.2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов`язання у тридцяти денний строк та вимога про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів та документації (а. с. 42).

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та визнання права власності за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - квартиру загальною площею: 37,9 кв. м.. житловою площею 17 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , мотивуючи це тим, що суд допустив процесуальні порушення у вигляді невручення позовної заяви та неповідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, а також не врахував діючий мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки за зобов`язаннями, які виникли за кредитним договором, який виданий в іноземній валюті.

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Законом України «Про Іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.2 вищезазначеного іпотечного договору визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 5 договору іпотеки), яке передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (а.с. 31).

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла наступного правового висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто,законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Із урахуванням наведеного, районний суд у порушення вимог статей 328, 335, 392ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, не врахувавши при цьому, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Аналогічні висновки набуті Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18..

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з процесуальними порушеннями щодо повідомлення відповідача та не врахування діючого мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути взятими до уваги, оскільки апелянт не мотивує, як саме це призвело до неправильності висновку районного суду, покладеного в основу оскаржуваного рішення. Крім того, суд апеляційної інстанції допустивши подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу до апеляційного розгляду, не обмежував її у поданні відповідних доказів під час розгляду справи в апеляційному суді, але незважаючи на це таких доказів надано апелянтом не було.

Доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції про неврахування судом діючого мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути взятими до уваги, виходячи з такого.

В розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-УІІ від 03.06.2014 року мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-УІІ протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги судового збору у розмірі 5 481 грн. підлягають стягненню на його користь з ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 140, 158-а).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 5481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.11.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова