ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року

м. Харків

справа № 639/1502/18

провадження № 22-ц/818/423/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухвалене 06 липня 2018 року у складі судді Труханович В.В., -

установив:

У березні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю та виселення її з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира). У 2004 році до нього звернулася ОСОБА_2 з проханням дозволити їй тимчасово пожити в квартирі, на що позивач надав свою усну згоду. Письмову угоду сторони не укладали. Згодом позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням звільнити Квартиру, проте добровільно виселятися відповідач відмовляється. Відповідач в квартирі не зареєстрована, комунальні платежі, крім плати за електроенергію, не сплачує.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2018 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю, виселено відповідача з Квартири без надання іншого житлового приміщення та стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмір 704 грн. 80 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази проживання відповідача в належній йому на праві власності квартирі без правових підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 383,391 ЦК України власник має право використовувати свою власність для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї і вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно з'ясував обставини у справі та зробив помилкові висновки щодо порядку її вселення у спірну квартиру. А саме, суд не перевірив факт існування в 2004 році ЗАТ « Українське хутро», який видавав їй ордер на квартиру, не з'ясував на яку саме житлову площу був виданий ордер, оскільки за адресою квартири АДРЕСА_1 мається дві кімнати. Вона вселилася у спірну квартиру в 1996 році на підставі рішення профкому ЗАТ «Українське хутро» (колишня назва «Харківське міхове виробниче підприємство», ще раніше «Фабрика культпобутвироби»), де вона працювала з 1988 року по 1999 рік. Документи, що надавали їй право на проживання, втрачено, але вона не може бути виселена без надання їй іншого житлового приміщення. Позивач у Квартирі ніколи не проживав та не вчиняв спроб вселитися до неї. Тому суд помилково вважав, що його право власності ОСОБА_2 порушено. Також апелянт посилається на те, що суд не перевірив факт наявність у ЗАТ «Українське хутро» у 2004 році права на видачу ордерів, в той час як у 2004 році таким правом були наділені місцеві ради.

ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, у відзиві заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що відсутність у ОСОБА_2 документів на займане житло підтверджує безпідставність її проживання. ЗАТ «Українське хутро» видало позивачу ордер на квартиру АДРЕСА_1 22 вересня 2004 року. Після приватизації спірної квартири всі особові рахунки були переоформлені на ім'я позивача. ОСОБА_2 за отримані комунальні послуги не сплачує, крім послуг за електроенергію.

У поясненнях на відзив ОСОБА_2 зазначає, що вселення позивача до квартири АДРЕСА_1 у 2004 році спростовується тим, що він за вказаною адресою не проживає та ніколи не проживав. Відсутність документів на квартиру підтверджується довідкою про їх втрату, що сталося не з вини ОСОБА_2 Тому відповідач просить не враховувати відзив при ухваленні судового рішення.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Коваленко І.П. від 07 вересня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (а.с. 106).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року справу було призначено до розгляду (а.с. 121).

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року дійсну цивільну справу передано до Харківського апеляційного суду. Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 24 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (а.с. 121).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.44 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов'язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків з метою зловживання ними.

Апеляційна скарга на рішення суду від 06 липня 2018 року була подана ОСОБА_2, внаслідок чого відповідно до вимог закону про добросовісну поведінку відповідач повинна цікавитись її розглядом і утримуватись від дій, що перешкоджають в її розгляді з метою дотримання розумних строків розгляду справи.

Як убачається із матеріалів справи розгляд цивільної справи № 639/1502/18 призначався на 06 грудня 2018 року (а.с. 129-130), 17 січня 2019 року (а.с. 138), 14 лютого 2019 року (а.с. 145) та 11 березня 2019 року (а.с. 149).

Апелянт ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлялася за адресою, вказаною в апеляційній скарзі, судові повідомлення отримувала завчасно (а.с. 139,147, 151).

Разом з тим, в день кожного з указаних засідань відповідач через канцелярію суду подавала заяву, у якій просила перенести слухання цивільної справи № 639/1502/18 у зв'язку із її хворобою, не розглядати справу без її присутності (а.с. 136, 144, 148, 152).

В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України апелянт жодного разу не надала суду доказів на підтвердження поважності причин неявки в судові засідання.

Колегія суддів вважає, що подання ОСОБА_2 в день судових засідань особисто через канцелярію суду клопотань про відкладення розгляду справи без відповідних доказів, за відсутності інших відомостей з цього приводу, які скаржник, діючи розумно повинний надавати до суду апеляційної інстанції, є зловживанням своїм процесуальним правом.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки апелянт повідомлялася про час та місце судового розгляду своєчасно та належним чином, а повідомлені нею причини неявки не можна визнати поважними з огляду на їх недоведеність, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, 22 вересня 2004 року ОСОБА_1 від ЗАТ «Українське хутро» було видано ордер на житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 розміром 23,8 кв.м. ( а.с. 48).

Відповідно до статті 129 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

06 жовтня 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується штампом про реєстрацію в паспорті громадянина України та довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1119 від 23.03.2018 року, виданою дільницею № 43 комунального підприємства «Жилкомсервіс» ( а.с. 11-12).

Рішенням Харківської міської ради №136/04 від 06 жовтня 2004 року про комунальну власність м. Харкова було надано згоду на прийняття до комунальної власності міста, зокрема, будинку АДРЕСА_1 (а.с. 76-78).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №137 від 04 березня 2015 року, ОСОБА_1 було визнано наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 49).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 березня 2015 року НОМЕР_1 ОСОБА_1 набув право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Статтею 383 ЦК України, статтями 150, 156 ЖК УРСР визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

ОСОБА_2 в суді першої інстанції та апеляційній скарзі не заперечувала, що дійсно проживає у АДРЕСА_1. Однак вважає, що має право на проживання у Квартирі відповідно до рішення профкому «Українське хутро», де вона працювала з 1988 року по 1999 рік.

В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала копії рішення про надання їй права на вселення у квартиру АДРЕСА_1. Докази втрати вказаного рішення також відсутні. У суді першої інстанції відповідач не заперечувала, що ордер на вселення до спірного житлового приміщення вона не отримувала.

Разом з тим, 26.01.2018 ОСОБА_1 направляв на адресу ОСОБА_2 лист з вимогою звільнити займане нею житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Лист було отримано відповідачем, однак займане приміщення вона не звільнила (а.с. 9).

07.02.2018 ОСОБА_1 звертався до Новобаварського відділу поліції ГУ НП в Харківській області із заявою про вжиття щодо ОСОБА_2 заходів у зв'язку із зайняттям нею спірного житлового приміщення. Висновком дільничного офіцеру поліції сектору превенції Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області припинено розгляд звернення ОСОБА_1 та запропоновано останньому звернутися до суду. Висновком установлено, що ОСОБА_2 тривалий час мешкає за адресою: АДРЕСА_1. З комунальних послуг сплачує лише за електричну енергію. Виселятися не бажає, оскільки іншого місця проживання не має (а.с. 10).

Згідно ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Оскільки ОСОБА_2 не заперечувала відсутності у неї ордеру на проживання у Квартирі, що є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку, ОСОБА_1 довів своє право власності квартиру, колегія суддів вважає доведеним факт порушення відповідачем права позивача на користування житловим приміщення. Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлені повно та підтверджені доказами. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний