ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/3068/18 Головуючий суддя І інстанції Бєссонова Т.Д.
Провадження № 22-ц/818/784/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року в складі головуючого судді Бєссонової Т.Д. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

встановив:

13 вересня 2018 позивачка звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебуває на «Д» обліку у лікаря отоларинголога з приводу хронічного двостороннього отиту та потребує проведення неодноразових операцій, що потребує значних грошових коштів, однак відповідач в добровільному порядку не бажає приймати участі у лікуванні дитини.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина батьком неповнолітнього ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення, відзив на позов до суду не надсилав.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року виправлено описку у вищевказаному рішенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

Вказала, що її син тривалий час перебуває на дисциплінарному обліку у лікаря отоларинголога, нею в підтвердження потреби у додаткових витратах пов'язаних з лікуванням сина до суду було надано численні довідки та виписки з історії хвороби, з посиланням на медикаменти, які необхідні для лікування та докази проведених операцій.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка надала до суду довідки медичного закладу про необхідність лікування дитини, однак позивачка не надала доказів вартості вказаних медичних послуг; витрат понесених на лікування дитини, призначення лікарів, довідок, чеків, рахунків, проїзних документів тощо, а також не довела, що ці витрати вона несе постійно, щомісячно, а отже позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини в частковому співвідношенні задоволенню не підлягали.

Обов'язками батьків по вихованню та розвитку дитини, відповідно до ст. 150 СК України, є обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, за змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні для забезпечення нормальних матеріальних умов для життя дитини, а в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є батьком неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с.5).

Згідно з рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 грудня 2004 року з ОСОБА_5 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на «Д» обліку у лікаря оталарінголога та потребує операцій з приводу тінамопластики. Дані факти підтверджуються довідками та виписками з історії хвороби ( а.с.6-17).

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 13.09.2017 року по справі № 6-1489цс17: при вирішенні питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, а тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перелік можливих доказів та вимоги стосовно їх належності, допустимості, достовірності і достатності передбачені у ст.ст. 76-80 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Всупереч свого процесуального обов'язку позивач не надала до суду визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів про розмір понесених або майбутніх витрат на лікування дитини (документи про вартість та сплату за надані дитині (або яких вона потребує у майбутньому) медичні послуги, у тому числі медичні дослідження, та використані для цього матеріали та ліки, а також - про їх лікарське призначення). Надані до справи копії медичних документів такої інформації не містять (а.с. 6-17).

Позивач, що звертається з вимогою про відшкодування вже понесених додаткових витрат або з вимогою про їхнє попереднє фінансування, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування.

Позивачкою таких доказів та розрахунку в обґрунтування своїх вимог не надано.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.ст.374, 375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді

П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.