П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 22-15304 Головуючий у1-й інстанції - Луценко О. М.

Унікальний № 756/5218/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення спадкоємців від права на спадкування,-

у с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення спадкоємців від права на спадкування, в якому просила суд усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 (т. 1, а.с.2-9).

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У строк, передбачений законом, вона звернулась до П`ятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також із заявами про прийняття спадщини звернулись онуки померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Її чоловік був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватись. Його доглядом, забезпеченням ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займалась позивач. Про безпорадний стан ОСОБА_5 було відомо відповідачам, які проживають у м. Києві. Проте жодного разу вони не приїжджали до свого дідуся і не мали наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги. Лише після смерті ОСОБА_5 відповідачі приїхали до нотаріальної контори та подали заяву про прийняття спадщини. Факт прийняття спадщини відповідачами став відомий їй від державного нотаріуса, який пояснив, що видасть свідоцтво про право власності в порядку спадкування і відповідачам. Організацією похорону, проведення поминального обіду також займалася вона. До того ж вона сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги. Відповідачі навіть не запропонували допомоги хоча мали змогу матеріально допомагати.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення спадкоємців від права на спадкування відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити(т. 1, а.с.44-51).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що диск з аудіозаписом розмови покійного ОСОБА_5 з сусідом, на який скаржник посилається в апеляційній скарзі, не є належним доказом, що підтверджує факт ухилення відповідачів від обов`язку надавати підтримку та допомогу спадкодавцю. Доводи скарги щодо невідповідності висновку районного суду про не перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані, спростовуються матеріалами справи, оскільки районним судом вірно встановлено, що спадкодавець перебував у шлюбі та отримував допомогу та догляд від дружини. Позивач отримувала матеріальну допомогу на поховання від держави орієнтовано 7 720 грн та матеріальну допомогу від відповідачів у розмірі 8 000 доларів США. В матеріалах справи відсутні докази стосовно звернення позивача до органів соціального захисту населення для підтримки у догляді за спадкодавцем. Водночас позивач чинила відповідачам перешкоди у спілкуванні зі спадкодавцем. На момент критичного погіршення здоров`я спадкодавця та на момент його смерті ОСОБА_3 не мала можливості надавати фінансову допомогу та допомогу у піклуванні, оскільки знаходилась у декретній відпустці у зв`язку з народженням доньки.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та її представника, адвоката Саліван Л. Ф., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які заперечували проти апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову районний суд вважав встановленими наступні обставини.

16 вересня 2011року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , змінивши прізвище на « ОСОБА_7 » (т. 1, а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с.14).

Згідно довідки № 7172 від 17 листопада 2010 року, виданої КП "Житлосервіс Куренівка" ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,з 17 квітня 1985 року (т. 1, а.с.12).

Позивач у строки, визначені законодавством, звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

15 лютого 2018 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_2 (т. 1, а.с.24).

15 лютого 2018 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. 1, а.с.25).

Згідно з відомостями листа завідувача П`ятої Київської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що дружина померлого ОСОБА_1 згідно зі ст. 1261 ЦК України спадкує 1/2 частину спадкового майна, онуки померлого, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з ч.1 ст. 1266 ЦК України спадкують 1/2 частину спадкового майна в рівних частках кожному (т. 1, а.с.233).

За встановлених обставин, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто факт ухилення пов`язується з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже ухилення характеризується умисною формою вини. В той же час вказана умисна діяльність або бездіяльність з боку відповідачів по самоусуненню та ненаданню допомоги померлому ОСОБА_5 не встановлена судом, оскільки стороною позивача беззаперечних доказів в підтвердження даного факту суду надано не було. Одночасно судом першої інстанціїне було встановлено факту безпорадності стану спадкодавця, тобто у суду відсутні будь-які докази в підтвердження такого стану у ОСОБА_5 . Районним судом не встановлено безпорадного стану спадкодавця, який би вимагав стороннього догляду за останнім.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, апеляційний суд доходить висновку, що висновки районного суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову не в повній мірі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України дозволяє зробити висновок, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Виходячи зі змісту згаданої статті 1224 ЦК України, та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У даному випадку з наявної в матеріалах справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 11562 центру судинної та ендоваскулярної хірургії убачається, що 29 червня 2016 року ОСОБА_5 було виконано ампутацію лівої ноги в зв`язку з чим було присвоєно першу групу інвалідності та під час перебування хворого у відділенні у останнього стався інсульт (т. 1, а.с.37).

Згідно акту огляду медико-соціальної експертної комісії (АВ 0641414) ОСОБА_5 визначено першу групу інвалідності, а у розділі 12 щодо висновку про умови та характер праці зазначено висновок комісії: «Постійна стороння допомога» (т. 1, а.с.27), а у рекомендація комісії МСЕК зазначено: «Постійний сторонній догляд, засоби пересування - крісло-колісне» (т. 1, а.с.30).

Отже матеріалами справи достеменно підтверджується факт знаходження спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані.

Ураховуючи наведене, викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення висновки районного суду про те, що 1) судом не було встановлено факту безпорадності стану спадкодавця, тобто у суду відсутні будь-які докази в підтвердження такого стану у ОСОБА_5 ; 2) судом не встановлено безпорадного стану спадкодавця, який би вимагав стороннього догляду за останнім (т.2, а.с.38), не відповідають дійсним обставинам справи.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 у цій частині визнаються апеляційним судом обґрунтованими.

Одночасно доводи апеляційної скарги позивача щодо неповноти судової перевірки і, як наслідок, невідповідності обставинам справи висновків районного суду щодо недоведеності факту самоусунення відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Отже лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

У даній справі районним судом встановлено, що, по-перше, позивачка доглядала спадкодавця (свого чоловіка) самостійно і при цьому не надала доказів у крайній необхідності в сторонній допомозі в такому догляді, оскільки не зверталась до відповідних органів, які надають адресну, диференційовану допомогу та забезпечують нейтралізацію критичних життєвих ситуацій; по-друге, у розпорядженні суду немає беззаперечних доказів на підтвердження умисної діяльності або бездіяльності відповідачів по самоусуненню від надання допомоги померлому ОСОБА_5 .

Аргументуючи свою незгоду з такими висновками позивач апелює до того, що районним судом не досліджено диск з записом розмови спадкодавця з сусідом, необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про витребування інформації щодо дзвінків між спадкодавцем ОСОБА_5 та онуками та не досліджено показання свідків, допитаних за судовим дорученням в порядку забезпечення доказів за місцем їх проживання.

Ці аргументи ОСОБА_1 не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

По-перше, наданий позивачем районному суду у якості електронного доказу CD-R диск із записом, за твердженням позивача, розмови спадкодавця та його друга (т.2, а.с.6-7) не містить жодних даних щодо дати запису та осіб, розмова яких записана. Крім того, під час апеляційного розгляду сторона позивача підтвердила у судовому засіданні, що вона не надає суду доказів того, що записаний на указаному диску голос належить саме спадкодавцю. За таких обставин суд апеляційної інстанції, ураховуючи положення ч.3 ст. 367 ЦПК України, залишив без задоволення клопотання позивача про дослідження під час апеляційного розгляду у якості електронного доказу CD-R диска із записом розмови, який не був досліджений районним судом.

По-друге, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , письмові показання яких просила дослідити ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, районним судом у порядку, визначеному ЦПК України, не допитувались, клопотання з цього приводу стороною позивача із забезпеченням явки свідків до суду не заявлялось. Питання про допит указаних свідків у порядку забезпечення доказів відповідно до вимог ст. ст. 116-118, ч. 14 ст. 230 ЦПК України районним судом не вирішувалось. Під час апеляційного розгляду відповідне клопотання сторона позивача суду не подавала.

За правилом ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції залишив без задоволення клопотання позивача про дослідження письмових показань указаних свідків, опитаних адвокатом позивача Саліван Л. Ф .

Тому посилання у апеляційній скарзі на відомості письмових показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки районним судом показань свідка ОСОБА_15 також відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки в цій частині районним судом правильно зазначено, що, по-перше, свідки повідомляли суду про обставини, що відомі їм зі слів, зокрема свідку ОСОБА_15 , зі слів позивачки та спадкодавця. По-друге, у розпорядженні суду немає відомостей, що, зокрема свідок ОСОБА_15 , особисто був свідком відмови відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві.

Одночасно колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність конфліктних ситуацій чи сварок між членами родини не може слугувати підставою для усунення від права на спадкування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження факту навмисного ухилення відповідачів від надання підтримки та допомоги спадкодавцю, відсутні докази винної поведінки відповідачів, які усвідомлювали свій обов`язок, мали можливість його виконувати, але не вчиняли необхідних дій.

Натомість наявні у матеріалах справи докази свідчать, що ОСОБА_3 на момент критичного погіршення здоров`я спадкодавця до його смерті не мала можливості надавати матеріальну допомогу а також допомогу у піклуванні, оскільки перебувала у декретній відпустці, здійснювала догляд за донькою ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 та фактично не мала доходу, крім державної допомоги, яка надається в інтересах та на потреби дитини (т. 1, а.с.203).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, однак наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків суду про те, що: 1) судом не було встановлено факту безпорадності стану спадкодавця, тобто у суду відсутні будь-які докази в підтвердження такого стану у ОСОБА_5 ; 2) судом не встановлено безпорадного стану спадкодавця, який би вимагав стороннього догляду за останнім.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновки суду про те, що: 1) судом не було встановлено факту безпорадності стану спадкодавця, тобто у суду відсутні будь-які докази в підтвердження такого стану у ОСОБА_5 ; 2) судом не встановлено безпорадного стану спадкодавця, який би вимагав стороннього догляду за останнім.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома