Дата документу 14.03.2019 Справа № 554/9697/18
Провадження №2/554/7/2019
РІШЕННЯ

іменем України

14 березня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за аліментами у розмірі 9137,80 грн. та пені за прострочення сплати аліментівза період з 07.02.2018 року по 16.11.2018 року у розмірі 5415,20 грн.; а також судових витрат у розмірі 2000 грн. за послуги правничої допомоги.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27 червня 2018 року було частково задоволено її позов про стягнення аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_5 та ухвалено стягнути з відповідача аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 07.02.2018 року до повноліття. На виконання вказаного рішення суду Шевченківським ВДВС м.Полтава ГТУЮ у Полтавській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Позивач стверджує, що в добровільному порядку відповідач сина матеріально не утримує та згідно довідки відділу ДВС заборгованість станом на 16.11.2018 року складає 9137,80 грн. за період часу з 07.02.2018 року, розрахунок пені за прострочення сплати аліментів складає 5415,02 грн.

Наголошувала на тому, що сину було проведено оперативне втручання, та витрати у звязку з цим несла позивач ОСОБА_1, при цьому відповідач має можливість матеріально утримувати та забезпечувати дитину.

На підставі викладеного позивач просила задовольнити позовні вимоги.

28 листопада 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження у справі, та призначено справу у порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання (а.с.15).

27 грудня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнає, посилаючись на те, що виконуючи рішення суду від 27.06.2018 року, ним 18.07.2018 року на користь позивача було сплачено аліменти у розмірі 2000,00 грн., а 16.08.2018 року сплачено 2500,00 грн. Крім того, позивачем була подана апеляційна скарга на вказане рішення суду та постановою апеляційного суду від 12.09.2018 року дану скаргу залишено без задоволення, а рішення суду без змін. Після цього відповідач згідно квитанцій поштового переказу від 20.09.2018 року, 26.10.2018 року, 22.11.2018 року кількома платежами сплатив аліменти по 2000,00 грн., таким чином, станом на 22.11.2018 року загалом було сплачено 10500,00 грн. (без виконавчого документа). Виконавчий лист про стягнення аліментів позивачу був виданий судом 18.10.2018 року та постановою державного виконавця від 25.10.2018 року було відкрито виконавче провадження. Одразу після отримання вказаної постанови відповідачем було сплачено аліменти у розмірі 9500,00 грн. Крім того, відповідно до розрахунку державного виконавця станом на 01.12.2018 року за виконавчим листом №554/833/18 про стягнення аліментів переплата становить у розмірі 1362,20 грн., а тому на час подання позовної заяви 27.11.2018 року будь-який борг по аліментам відсутній. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.23-26).

02 січня 2019 року - ухвалою суду на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України закрито провадження по справі в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів у звязку з відмовою ОСОБА_1 від позову в цій частині (а.с.42).

02 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.41).

11 січня 2019 року позивачем ОСОБА_1 надано до суду письмові пояснення по справі, у яких зазначає, що протягом розгляду справи та з 07.02.2018 року по 18.07.2018 року відповідач продовжував ухилятися від надання матеріальної допомоги сину і тільки після ухвалення рішення судами 18.07.2018 року перерахував перші 2000,00 грн. у якості аліментів. Через це позивач вимушена була звернутись до суду та отримати виконавчий лист для примусового виконання рішення про стягнення аліментів. Вважає, що відповідач сплатив заборгованість у звязку зі зверненням до суду, але це не звільняє його від сплати пені. А тому, з урахуванням останньої редакції позовних вимог, просить задовольнити позов та стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за вказаний період у розмірі 2785,60 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. (а.с.46-49).

У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, зазначали про наявність факту прострочення відповідачем сплати аліментів та матеріальну можливість надавати допомогу сину, на підставі чого просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав та стягнути пеню в розмірі, який зазначений в первісному позові, а саме 5415,20 грн.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили у позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Сторона відповідача вважає позовні вимоги про стягнення пені необґрунтованими, оскільки відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Крім того, заборгованість по аліментах в короткі терміни повністю погашена відповідачем, коли рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 було залишено без змін постановою апеляційного суду та після отримання вказаного судового рішення відповідачем, а тому нарахування пені безпідставне та її нарахування не було зумовлене виною відповідача.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КЕ №108195, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського районного управління юстиції м.Полтави 25.04.2003 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №305 (а.с.8).

Статтею 180 СК України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обовязку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Як вбачається, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27.06.2018 року частково задоволено позов ОСОБА_1, стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 07.02.2018 року і до повноліття дитини, тобто до 09.04.2021 року; вирішено питання про судові витрати по справі (а.с.11-12).

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 27 червня 2018 року залишено без змін (а.с.34-35, 95-96).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виконавчий лист на підставі рішення суду від 27.06.2018 року позивач ОСОБА_1 отримала 18.10.2018 року, що підтверджується наданими до суду документами виконавчого провадження та поясненнями позивача.

Так, ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського ВДВС у м.Полтава ГТУЮ у Полтавській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 аліментів, та згідно постанови державного виконавця від 25.10.2018 року відкрито виконавче провадження ВП №57508793, копію якої направлено сторонам (а.с.28, зворотній бік).

Державним виконавцем здійснено виклик боржника ОСОБА_3 до відділу ДВС щодо сплати боргу за виконавчим документом (надання підтверджуючих документів про сплату) шляхом його направлення на адресу боржника рекомендованим листом (а.с.29, 30).

Згідно з копією відповіді ПАТ «Укрпошта» від 14.12.2018 року №09.1-07-997 вбачається, що вказаний рекомендований лист був вручений особисто адресату у поштовому відділенні 28.11.2018 року (а.с.31).

Відповідно до копії розрахунку Шевченківського ВДВС м.Полтава ГТУЮ у Полтавській області вих.№65596 заборгованість відповідача по аліментам за вказаним виконавчим листом, яка обраховується з 07.02.2018 року, станом на 16.112018 року складала 9137,80 грн. (а.с.13).

В той же час, в судовому засіданні достовірно встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 погашена в розмірі 9500,00 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0..1 від 30.11.2018 року, яка наявна в матеріалах справи, та згідно розрахунку державного виконавця станом на 01.12.2018 року існувала переплата у розмірі 1362,20 грн. (а.с.27, 32).

З урахуванням тих коштів, що перераховувались відповідачем позивачу самостійно в якості сплати аліментів, документально підтверджується, що ОСОБА_3 на виконання рішення суду від 27.06.2018 року сплачувались грошові кошти, а саме: в частині стягнення аліментів за один місяць 18.07.2018 року у розмірі 2000,00 грн. згідно квитанції поштового переказу №0224; крім того, згідно з копіями квитанцій №№0160, 0159 від 16.08.2018 року ОСОБА_3 перераховано аліменти у сумі 2500,00 грн.; а також після ухвалення апеляційним судом постанови від 12.09.2018 року відповідачем згідно квитанцій поштового переказу №0211 від 20.09.2018 року, №0392 від 26.10.2018 року, №0117 від 22.11.2018 року сплачувались аліменти по 2000,00 грн. на користь позивача, станом на 22.11.2018 року сума сплачених відповідачем аліментів становила 10500,00 грн. (а.с.32, зворотній бік).

Отже, твердження про те, що ОСОБА_3 ухиляється від свого обовязку щодо утримання дитини не є обґрунтованим, оскільки з липня 2018 року відповідач сплачує поточні платежі щомісяця по 2000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, крім того, у погашення заборгованості сплатив 9500,00 грн.

Оскільки існував спір з приводу розміру аліментів, то відповідач до остаточного вирішення спору не сплачував кошти на користь позивача за період з березня по липень 2018 р.

Разом із тим, заборгованість по сплаті аліментів з 07.02.2018 року виникла в зв'язку з тим, що виконавчий лист пред'явлений до виконання стягувачем лише 18 жовтня 2018 року.

Між тим, з моменту повідомлення боржника про необхідність сплати аліментів, він сплачує їх вчасно, та вживає заходи щодо погашення заборгованості, що підтверджується матеріалами справи у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Згідно з ч.1 ст.196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобовязання. Її завдання сприяти належному виконанню зобовязання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржував рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, яке в подальшому ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2018 року було залишено без змін (а.с.95-96).

Також встановлено, що відповідач дізнався про результат розгляду справи апеляційним судом лише у жовтні 2018 року (а.с.63).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ще з моменту вирішення справи судом 27.06.2018 року ОСОБА_3 щомісяця сплачував аліменти на утримання сина.

Водночас, 18.10.2018 року розпочато примусове виконання вказаного рішення суду про стягнення аліментів.

Однак, позивач не надав суду належних доказів про те, що відповідач був повідомлений про існування заборгованості по сплаті аліментів за рішенням суду, в той час як така заборгованість розрахована державним виконавцем у виконавчому провадженні, розпочатому після перегляду справи апеляційним судом, разом із тим, в короткий час була погашена відповідачем.

Проте, як зазначалось вище, для настання відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати настає лише за наявності вини цієї особи (ст.196 СК України).

Натомість, в судовому засіданні встановлено, що коли рішення суду про стягнення аліментів від 27.06.2018 року було залишено без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2018 року, відповідач вже 30.11.2018 року повністю сплатив заборгованість за аліментами.

Надаючи належну правову оцінку тому, що заборгованість за аліментами і пеня нарахована з часу звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів і до того часу, як після відкриття виконавчого провадження відповідач добровільно сплачує аліменти та погашає заборгованість - підстав для стягнення з нього пені за період з 07.02.2018 року по липень 2018 року у розмірі 5415,20 грн. не вбачається.

При цьому суд критично ставиться до тверджень сторони позивача щодо обставин нарахування пені за аліментами і його вини, оскільки матеріали справи не містять даних про обізнаність відповідача про заборгованість до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд не знаходить правових підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів в умовах виконання рішення суду про стягнення аліментів після нарахування її державним виконавцем, оскільки заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини боржника, що є обовязковою умовою та підставою нарахування пені по аліментах, та, як слідує з матеріалів справи ОСОБА_3, дізнався про рішення апеляційного суду щодо спірного розміру аліментів у жовтні 2018 року, після чого в досить короткий термін зявився до державного виконавця, і, дізнавшись про розмір заборгованості по аліментах на підставі рішення суду, кількома виплатами погасив усю заборгованість.

З огляду на фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_3 відсутня вина у несвоєчасному виконанні обов'язків щодо сплати аліментів та утворенні заборгованості по аліментах, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення пені у вказаному розмірі.

На підставі викладеного позов про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на її користь витрат на правову допомогу.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а згідно п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи втрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, а тому і вимоги про стягнення на витрат на професійну правничу допомогу також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд вважає необхідним віднести на рахунок держави.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 76-84, 133, 137, 141, 258-259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.150, 180, 196 Сімейного Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Судовий збір в сумі 768,40 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, фактичне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Суддя Г.В. Андрієнко