Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 759/6162/17
Номер провадження 22-ц/824/3583/2019
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Уляновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 759/6162/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Ул'яновської О.В. в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва, о 17 год. 37 хв., повне рішення складено 09 листопада 2018 року,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням мотивованим тим, що є власником квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстрована його колишня дружина. Зазначав, що відповідач, шлюб з якою розірвано, перестала бути членом його сім'ї, але продовжує проживати в квартирі без його дозволу, не сплачує комунальні послуги, чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Посилаючись на положення статей 317, 319, 321, 383 ЦК України та статей 116 ЖК України, ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення відповідача, також просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ненадання вірної оцінки доказам, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем заявлялося дві вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належної йому на праві власності квартири, та про визнання відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням. Суд не врахував норм закону, які регулюють, що право власності є непорушним. Звернув увагу на те, що договору найму з відповідачем ОСОБА_5 не укладав, а надані нею квитанції про сплату за житлово - комунальні послуги не можуть бути належними доказами у справі, оскільки оплату здійснено у період шлюбу, а деякі квитанції свідчать про сплату здійснених відповідачем побутових покупок. Вважає, що відповідач не мала права на встановлення засобу обліку та газового приладу, оскільки не є власником квартири. Помилковим вважає висновок суду щодо відсутності доказів про порушення відповідачем співжиття у спірній квартирі, оскільки стороною позивача було надано належні докази на підтвердження порушення відповідачем громадського порядку та чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне і обґрунтоване з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2016 року, індексний номер витягу 72570638 (а.с.16).

У вказаній квартирі зареєстровані позивач, що підтверджується відомостями внесеними до паспорта (а.с. 12, зворот) та відповідач, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.38).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зареєстрований 25 червня 1993 року за актовим записом № 989 у Відділі запису актів громадянського стану Жовтневої РДА м. Києва (а.с. 21 - 22).

Так, ч.1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тобто, ч.4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.

Так, статтею 116 ЖК України передбачено, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач постійно проживала у квартирі позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім'ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання за згодою власника квартири.

Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Виходячи з вищевикладеного, вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, які б могли бути підставою для виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання, оскільки виселення колишніх членів сім'ї у зв'язку з припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Отже, передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Крім того, відповідача, як колишнього члена сім'ї власника квартири, може бути визнано такою, що втратила право користування квартирою лише у випадках передбачених законом, зокрема, статтею 405 ЖК України, однак позов з цих підстав не заявлявся та відповідні обставини не доводились, а крім того, позивач підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі.

Наведені у апеляційній скарзі доводи щодо позбавлення позивача права вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає йому у користуванні його приватною власністю, адже фактично він позбавлений права володіння, користування та розпорядження своїм майном, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд, встановивши, що ОСОБА_4 вселилася до квартири АДРЕСА_1 як член сім'ї ОСОБА_5, після припинення сімейних відносин з ним, продовжує користуватися квартирою, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач як колишній член сім'ї позивача - власника квартири зберігає право користування нею.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки спірна квартира на час розгляду справи судом є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_4, а тому припинення сімейних відносин із власником квартири на підставі статті 156 ЖК України не позбавляє її права користування квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем здійснено оплату житлово - комунальних послуг у період шлюбу колегія суддів оцінює критично, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року у справі №759/15255/15-ц було встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин з червня 2015 року, шлюб існує формально (а.с.21). Відповідач постійно проживаючи у спірній квартирі сплачує за спожиті житлово - комунальні послуги, хоч і не укладала з власником квартири договору щодо цього, тобто добросовісно як користувач виконує свої обов'язки пов'язані з проживання у квартирі, належній її колишньому чоловіку.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанцій не у повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для розгляду спору, не заслуговують на увагу, оскільки докази та обставини, на які посилається заявник в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги у тому, що відповідачем неправомірно встановлено засоби обліку та газового приладу колегією суддів оцінюються критично, оскільки зазначене не є предметом даного спору. Вважаючи, що такими діями відповідач порушила права позивача, останній не позбавлений права звернутися за захистом свого порушеного права до суду із відповідним позовом.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не довів факт створення відповідачем перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном, оскільки належних та допустимих доказів створення таких перешкод з боку відповідача позивачем у розпорядження суду не надано, незаконність користування відповідачем спірним житлом у суді не доведена, тому суд вірно відмовив у задоволенні зазначених позовних вимог. Звернення позивача до правоохоронних органів з приводу конфліктних ситуацій які виникають між колишнім подружжям не є підставою для виселення відповідачки з квартири. Так, відповідач до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась, будь яким стягненням не піддавалась, працює, характеризується позитивно. Як пояснила суду ОСОБА_4, вона не чинить будь-яких перешкод ОСОБА_5 у користуванні квартирою, він з власного волевиявлення залишив свою квартиру, оскільки створив іншу фактичну сім'ю з її подругою і саме тому не проживає в своїй квартирі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи сторін.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна