Справа №760/6020/17
Провадження № 2/760/2140/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Солом'янський районний суд м.Києва у складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

за участю секретаря - Гаєвської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Олег Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 30.03.2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський О.О., в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 25.12.1987 р. він зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2

Від шлюбу дітей не мають.

Після реєстрації шлюбу він разом зі свою дружиною, відповідачем по справі, та її сином від першого шлюбу - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_5.

Зазначена трьохкімнатна квартира, яка належала йому на праві особистої приватної власності, була продана за ініціативою його дружини, з метою придбання квартири в м. Києві.

Всі кошти від продажу його квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності, та частини особистих коштів його дружини, були сплачені за придбання квартири в м. Києві.

21.11.1996 р. ними, як подружжям, за їхні спільні кошти була куплена двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу квартири був оформлений з ініціативи дружини на її ім'я.

В даній квартирі були зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 (наймач, з 1996 р.), він, ОСОБА_1 (чоловік, з 1997 р.), відповідач ОСОБА_3 (син наймача, з 2000 р.).

Власником особового рахунку цієї житлової площі було зареєстровано його дружину - ОСОБА_2

Як зазначає позивач, більше десяти років їхнього спільного проживання в квартирі, були хороші сімейні стосунки: вони вели спільне господарство, у них був єдиний бюджет, жили однією дружньою сім'єю. Разом з ними проживав син відповідача від першого шлюбу - ОСОБА_3. Проте, з часом у них виникли конфлікти через надання позивачем вкрай необхідної матеріальної допомоги його рідній дочці, яка проживала в м. Дніпропетровськ та хворіла на онкологічне захворювання. В 2016 р. донька померла. Останні роки відносини в сім'ї ускладнилися: дружина почала його принижувати, наносити різні образи, що призвело до того, що вони перестали вести спільне господарство, незважаючи на те, що їхня сім'я формально існує.

24.09.2012 р., як вказує позивач, ним «не читаючи» була підписана заява, з якої вбачається, що він не заперечує «продати квартиру АДРЕСА_1, …, а також укласти та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на всіх умовах, нею, особисто визначених…».

Позивач зазначає про те, що, оскільки він постійно і неодноразово довіряв своїй дружині, то йому не було відомо змісту підписаної заяви.

Лише в 2016 р. йому стало відомо про відчуження відповідачем ОСОБА_2 його законної частини квартири АДРЕСА_1, на користь її сина від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_3.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що такий правочин вчинений під впливом обману, а відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України, такий правочин є оспорюваним, тому просить суд визнати його недійсним.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просили позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що між ними з відповідачем ОСОБА_2 останнім часом склалися неприязні відносини. В 2018 р. він подав заяву про розірвання шлюбу. В 2012 р. його дружина запропонувала подарувати їхню квартиру АДРЕСА_1, сину. Він відмовився укладати договір дарування. Через деякий час дружина запропонувала продати квартиру та купити більшу, на що він погодився. Після чого, до них приходив нотаріус та він підписав згоду, «не читаючи». Приблизно через три роки він дізнався, що його дружиною укладено оспорюваний договір купівлі-продажу квартири. Після чого, він звернувся до нотаріуса та отримав копія заяви. Зауважив суду, що він погоджувався на продаж квартири з метою придбати більшу, щодо продажу квартири сину його дружини - ОСОБА_3, заперечує. В заяві від 24.09.2012 р. не було зазначено про те, на чию користь буде відчужена квартира.

Позивач просив врахувати надані ним пояснення, обгрунтування та обставини, викладені в позовній заяві, оскільки зазначений правочин був вчинений під впливом обману.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову.

Повністю підтримав подані до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до яких зазначив, що 25.12.1987 р. між позивачем та його матір'ю ОСОБА_2 було укладено шлюб. Вони дійсно проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_5. Згадана позивачем квартира була кооперативною в ЖБК «Коммунальник 10», та на час укладення шлюбу не була повністю оплачена позивачем. Близько двох років поспіль ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів сплачувались пайові внески на рахунок ЖБК.

До укладення шлюбу, він з матір'ю та бабусею проживав в трикімнатній квартирі в АДРЕСА_2. Ця квартира була надана їм шляхом обміну двокімнатної квартири бабусі та однокімнатної квартири його мами. Після смерті бабусі, його мама та вітчим прийняли рішення про переїзд до м. Києва. 01.07.1996 р., відповідно до договору купівлі-продажу, реєстровий номер 2-664, посвідченим 3-тьою Державною нотаріальною конторою м. Запоріжжя, належна ОСОБА_2 на праві власності квартира в АДРЕСА_2, була відчужена.

Враховуючи те, що квартири в м. Києві були значно дорожчі ніж м. Запоріжжя, та приймаючи до уваги, що рішення про переїзд було спільним, його мама та вітчим вирішили продати квартиру, що була їх спільною сумісною власністю, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

Спільні кошти з продажу цієї квартири частково були використані при придбанні 21.11.1996 р. двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Залишок коштів вітчим використав для придбання квартири рідній дочці за адресою: АДРЕСА_3.

У 2012 р. його мама та вітчим прийняли рішення подарувати йому двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

08.09.2012 р. ОСОБА_1 на виконання вимог ст.ст. 60,64, 65 СК України, надав нотаріальну згоду на укладення та підписання на його (ОСОБА_3) користь договору дарування квартири АДРЕСА_1. В подальшому, ОСОБА_1 наполіг на укладенні договору купівлі-продажу квартири.

24.09.2012 р. ОСОБА_1 на виконання вимог ст.ст. 60,64, 65 СК України надав нотаріальну згоду на укладення та підписання на його (ОСОБА_3) користь договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

25.09.2012 р. між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, реєстровий номер 2334, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Красовським О.О. В день підписання договору ним було сплачено 279000 грн. Ці кошти були розділені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порівну. Свою частину коштів останній витрачав на допомогу рідній дочці.

Підставою для звернення до суду ОСОБА_1 зазначає, що правочин вчинений під впливом обману, відтак відповідно до ст. 230 ЦК України, такий правочин є оспорюваним та просить суд визнати його недійсним.

Разом з тим, ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу від 25.09.2012 р. Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, стосуються мотивів вчинення правочину, а не природи правочину, та останній пов'язує порушення своїх прав з можливим погіршенням шлюбних відносин у майбутньому.

А тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Зазначив, що підстав для визнання договору купівлі-продажу від 25.09.2012 р. немає, оскільки позивачем належним чином не доведено наявність умислу в діях відповідачів. Більш того, наявні в матеріалах справи докази, свідчать про дійсність намірів та добровільність дій позивача при наданні згоди на укладення вищевказаного правочину.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський О.О. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. 12.09.2017 р. до суду від третьої особи надійшли письмові заперечення, відповідно до яких приватний нотаріус КМНО Красовський О.О. просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а справу розглядати без його участі. У своїх запереченнях посилається на те, що перед посвідченням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири йому були надані усі необхідні документи, в тому числі заява позивача, якою він надавав своїй дружині - ОСОБА_2 згоду на продаж квартири АДРЕСА_1, а також на підписання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, на усіх умовах, нею особисто визначених. Справжність підпису позивача на вищевказаній заяві була засвідчена ним, приватним нотаріусом КМНО Красовським О.О. від 24.09.2012 р. за реєстровим № 2319. При цьому, позивач особисто з'явився до нього у приміщення нотаріальної контори, що є робочим місцем нотаріуса, та підписав вищевказану заяву у його присутності. Таким чином, посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири відбувалося у відповідності до вимог ст.ст. 60-65 СК України та п.п. 4.2 п. 4 гл. 1 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення відповідача, представника відповідачів, врахувавши їх доводи та письмові заперечення третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 25.12.1987 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Орджонікідзевському відділі РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 1043, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1.

За час шлюбу, а саме 12.11.1996 р. ОСОБА_2 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується даними договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнирьовою Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4230, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 34672052 від 02.07.2012 р.

Згідно довідки форми №3, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурним підрозділом ВСП «Відрадненський» 24.09.2012 р. за №2215, вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2 (наймач, - з 21.11.1996 р.), ОСОБА_1 (чоловік, - з 23.01.1997 р.), ОСОБА_3 (син, - з 13.07.2000 р.). Власником особового рахунку є ОСОБА_2.

Як вбачається з заяви про згоду від 24.09.2012 р., засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., зареєстрованої в реєстрі за № 2319, ОСОБА_1, цією заявою надав згоду своїй дружині ОСОБА_2, продати квартиру АДРЕСА_1, а також укласти та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на усіх умовах, нею особисто визначених.

Відповідно до змісту даної заяви про згоду вбачається, що до підписання заяви ОСОБА_1 нотаріусом роз'яснено, що згідно зі ст. 60-65 СК України (в т.ч. гроші), яке набуте подружжям під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю; володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя.

ОСОБА_1 підтверджує, що вищевказаний договір укладається в інтересах сім'ї і йому роз'яснено, що визначений у договорі зобов'язання створюють обов'язки і для нього.

Цим стверджує, що знаходиться в твердій пам'яті і ясній свідомості, діє добровільно, розуміє значення своїх дій і не помиляється у відношенні майбутнього правочину.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1, який зроблено у його присутності. Факт шлюбних відносин перевірено за Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1, виданого Орджонікідзевським РАГС м. Запоріжжя Запорізької області 25.12.1987 р. за актовим записом № 1043.

Встановлено, що 25.09.2012 р. між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого Продавець передала у власність (продала), а Покупець прийняв у власність (купив) і зобов'язався оплатити на викладених нижче умовах квартиру за АДРЕСА_1.

Квартира складається з двох жилих кімнат. Площа квартири, що відчується, згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34672052, що виданий Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 02.07.2012 р. становить: загальна площа - 43,50 кв.м., жила площа 28,00 кв.м.

Квартира, що відчужується, належить Продавцю на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнирьовою Г.М. 12.11.1996 р. за реєстровим № 4230, право власності зареєстроване Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 13.11.1996 р. та записано у реєстрову книгу за № 3436, зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.07.2012 р., реєстраційний номер майна: 37018308, номер запису: 3436 в книзі: д.84-27.

Продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 279000 грн. 00 коп.

Продавець перебуває у зареєстрованому шлюбі і заяву про згоду на укладення цього договору надав її чоловік - ОСОБА_1, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. від 24.09.2012 р. за реєстровим № 2319.

Договір купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2334.

Згідно заяви від 25.09.2012 р., ОСОБА_3 цією заявою доводить до відома ОСОБА_2, що у шлюбі не перебуває, ні з ким однією сім'єю не проживав і не проживає і гроші за які він буде набувати квартиру за АДРЕСА_1, є його особистою приватною власністю, до складу спільної сумісної власності не належить.

Підставою для звернення до суду ОСОБА_1 зазначає, що правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2334, вчинений під впливом обману, відтак відповідно до ст. 230 ЦК України, такий правочин є оспорюваним та просить суд визнати його недійсним.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно ст. 41 Конституції України, відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 627 ЦК України врегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у Постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що лише в 2016 р. йому стало відомо про відчуження відповідачем ОСОБА_2 його законної частини квартири АДРЕСА_1, на користь її сина від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_3. Тому позивач вважає, що такий правочин вчинений під впливом обману, оскільки ОСОБА_2 не повідомила його, що договір купівлі-продажу квартири буде укладено з ОСОБА_3, а відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України, такий правочин є оспорюваним, тому просить суд визнати його недійсним.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її знайомим приблизно з 2012-2013 рр. Він розповідав їй про свою сім'ю, дуже добре ставився до дружини. В 2015 р. розповідав про те, що його рідна донька хворіє. Також їй відомо про те, що позивач продав у м. Запоріжжя квартиру та придбав у м. Києві. Після смерті доньки в 2016 р., позивач розповідав, що його вигнали з квартири. Пояснив, що дружина є власником квартири за договором. Про обставини укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 р. вона знає зі слів позивача. Також вказала, що на даний час відносини позивача з дружиною погіршились.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Показання допитаного в суді в якості свідка зі сторони позивача - ОСОБА_6 ніяким чином не підтверджують наявність при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та не встановлюють ознак обману позивача при укладенні даного договору. Свідок в судовому засіданні зазначила, що про обставини укладеного договору купівлі-продажу квартири їй відомо зі слів позивача.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами.

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25.09.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2334, продавець перебуває у зареєстрованому шлюбі і заяву про згоду на укладення цього договору надав її чоловік - ОСОБА_1, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. від 24.09.2012 р. за реєстровим № 2319.

За результатами розгляду справи встановлено, що спірний договір купівлі-продажу від 25.09.2012 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, містить всі необхідні дані для укладення такого роду правочину. Обидві сторони при підписанні оспорюваного договору були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним та особисто поставили свій підпис. Оспорюваний договір посвідчений нотаріально. Письмова згода на договір купівлі-продажу квартири, надана особисто позивачем його дружині ОСОБА_2, свідчить про його намір на продаж (відчуження) квартири. Позивач в судовому засіданні не заперечував, що підписав згоду.

Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених в суді обставин, фактів, досліджених документів та доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо застосування до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25.09.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, положень ст. 230 ЦК України. Враховуючи це, відсутні і підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між 25.09.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 11, 12, 15, 16, 203, 204, 215, 230, 316, 319, 321, 626, 627, 628, 638, 655, 657 ЦК україни, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Олег Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.