Справа № 219/9011/19
Провадження № 2/219/2587/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2019 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуючого судді Погрібної Н.М.,
при секретарі Мирошниченко О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №219/9011/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного із подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного із подружжя, відповідно до якого просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою власністю.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 05.08.1989 року вона уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу подружжя ОСОБА_3 мешкало за адресою: АДРЕСА_2 у квартирі її матері. Зазначала, що відповідач є громадянином Росії, військовослужбовцем, постійно перебував у командировках. У 1995 році відповідач виїхав до Росії на службу, та після чого, з 1995 року вони не мешкали разом як подружжя, їй відомо, що відповідач переїхав до Росії. Точне місце знаходження та мешкання не повідомляв, бо був військовослужбовцем, ніс службу у різних місцях Росії. 22.12.1997 року її мати - ОСОБА_4 подарувала позивачу грошову суму у розмірі 6250 гривень для купівлі квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується заявою ОСОБА_5 від 22.12.1997 року та її розпискою від 22.12.1997 року. На подаровану суму грошей у розмірі 6250 гривень вона купила квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено 23.12.1997 року договір купівлі - продажу квартири із продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При укладанні договору купівлі - продажу вказаної квартири нотаріус не відбирав від чоловіка позивача - ОСОБА_2 заяву про згоду на купівлю квартири його жінкою, бо грошова сума 6250 гривень, за яку була куплена квартира, не була сумісною власністю подружжя, а була подарована позивачу її матір`ю. Крім того, з 1995 року відповідач не виділяв позивачу гроші, у них не було сумісного бюджету. У вересні 1998 року позивач ОСОБА_1 поїхала до ОСОБА_8 , щоб подати сумісну заяву з чоловіком до органу РАГС про розірвання шлюбу у зв`язку із тим, що вони перестали мешкати як подружжя із 1995 року. 21.10.1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. З тих пір вона не підтримує зв`язок із відповідачем, не знає про його місце знаходження та перебування, не знає його засоби зв`язку. Після розірвання шлюбу відповідач не пред`являв до позивача вимоги майнового характеру ані на протязі строку позовної давності - 3 роки з моменту розірвання шлюбу, ані після його спливу. Сумісних дітей не має. У придбаній квартирі мешкає та зареєстрована вона, з моменту купівлі квартири, а саме з 23.12.1997 року. Крім того, вказану квартиру вона утримувала за свої особисті кошти. У квітні 2019 року у неї виникла необхідність продати квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю фінансової можливості утримувати вказану квартиру та неможливістю оформити субсидію. Звернувшись до нотаріуса з проханням оформити купівлю - продажу квартири, надавши свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідачем та всі документи на квартиру, нотаріус відмовився оформлювати угоду, пославшись на те, що навіть після розірвання шлюбу, їй необхідна письмова згода колишнього чоловіка на відчуження цієї квартири. У разі, якщо в позивача немає можливості надати таку згоду від чоловіка, то вона в судовому порядку має встановити, що вказана квартира є її особистою власністю.
Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. До початку судового засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, просила позов задовольнити у повному обсязі.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів. Позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, що не суперечить положенням ст.280 ЦІЖ України.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.12.1997 року, посвідченого нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Бова Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-5830, ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та імені ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , 03.08.1971 року шлюб зареєстрований між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розірвано. Після розірвання шлюбу дружині залишено дівоче прізвище « ОСОБА_12 ».
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , 12.10.1973 року ОСОБА_13 уклав шлюб з ОСОБА_14 , про що складено відповідний актовий запис №793. Після одруження дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_15 ».
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , 11.02.1983 року ОСОБА_16 уклав шлюб з ОСОБА_17 , про що складено відповідний актовий запис №70. Після одруження дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_18 ».
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 , виданого Царицінським відділом ЗАГС м. Москви, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 21.10.1998 року, про що складено відповідний актовий запис №2336, Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_19 ».
Згідно заяви ОСОБА_4 від 22.12.1997 року, встановлено, що ОСОБА_4 передала в дар своєї доньки грошову суму в розмірі 6250 грн. на придбання квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу з продавцями квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Згідно розписки ОСОБА_1 від 22.12.1997 року, встановлено, що ОСОБА_1 прийняла в дар від своєї матері ОСОБА_4 грошову суму в розмірі в розмірі 6250 грн. з метю придбання на даровані гроші квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу з продавцями квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2019 року №164911277, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .
Згідно довідки, виданої ПП «ВІЛС» №180, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та є власником вищезазначеної квартири. Склад сім`ї складає 1 громадянин - ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 28 Кодекса про шлюб та сім`ю України: «Розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна» - в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України: «Поділ спільного майна подружжя» - якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Відповідно до ст. 38 Кодексу про шлюб та сім`ю України: «Припинення шлюбу шляхом розлучення» - за життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або їх обох.
Відповідно до ст. 39 Кодексу про шлюб та сім`ю України: «Порядок розірвання шлюбу» - розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.
Відповідно до ст. 41 Кодексу про шлюб та сім`ю України: «Розірвання шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану при взаємній згоді подружжя» - при взаємній згоді на розірвання шлюбу подружжя, яке не має неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу провадиться в органах реєстрації актів громадянського стану.
Якщо між подружжям, що розлучається, виник спір про майно, яке є їх спільною сумісною власністю, або про аліменти на користь того з них, хто є непрацездатним, розірвання шлюбу може бути здійснене в суді за заявою подружжя або одного з них.
Таким чином, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача, оскільки вона була придбана після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, тобто після 1995 року, а саме 23.12.1997 року на подаровані гроші позивачу від її матері, отже не була придбана на сумісні кошти подружжя.
Крім того, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем 21.10.1998 року за їх сумісною заявою, відповідач не пред`явив вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, на протязі трирічного строку позовної давності у відповідності до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України. З моменту розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем минуло вже 21 рік.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до статтей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов`язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов`язкового нотаріального засвідчення.
В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними.
Проте, згідно ст. 24 КпШС України зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них.
Також абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 15.06.1973 № 6 „Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, вважалося власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч.2, 3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Верховний Суд України у своїх Постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву, не надав доказів, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 гривень.
Керуючись ст.7.12.13.76.141,263,264,265,272,280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного із подружжя задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер відсутній), на користь держави 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомлення з рішенням суду на веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Н.М.Погрібна