ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1681/19 Справа № 199/742/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди

за апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

30.01.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відділу освіти Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 19.10.2015 року вона була прийнята на посаду спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила дитину - ОСОБА_2 та 04.10.2016 року їй надана соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

31.10.2016 року позивач отримала від відповідача персональне попередження про звільнення з посади з 30.12.2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією з 01.01.2017 року підпорядкованих структурних підрозділів відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради. а саме: методичного кабінету, групи технагляду, районної психолого-медико-педагогічної консультації (РПМПК) централізованої бухгалтерії.

30.12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з ліквідацією централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що звільнення є незаконним, оскільки відповідач не ознайомив з наказом про її звільнення з роботи від 20.12.2016 року № 118/5-К/тр та не надав копію цього наказу; відповідачем при розірванні трудового договору були порушені норми ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки розірвання трудового договору допускається при ліквідації, реорганізації, перепрофілюванні підприємств, установ, організацій, як юридичної особи, а не їх структурних підрозділів. В даному випадку позивача звільнено з посади у зв'язку з ліквідацією структурного підрозділу, в якому вона працювала; позивача звільнено з посади в період її тимчасової непрацездатності - перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; розірвання трудового договору відбулося без попередньої згоди профспілкового комітету.

Зважаючи на викладене вище, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради від 20.12.2016 року № 118/5-К/тр про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради з 31.12.2016 року; стягнути з відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради та Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради на її користь 50 000 грн моральної шкоди (а.с. 2-8, 104-106).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди - залишений без задоволення.

Судові витрати віднесені на рахунок держави (а.с. 211-212).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 218-229).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 19.10.2015 року позивач була прийнята на посаду спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила дитину - ОСОБА_2 та 04.10.2016 року відділом освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради була надана соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

31.10.2016 року ОСОБА_1 отримала від відповідача персональне попередження про звільнення з посади з 30.12.2016 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією з 01.01.2017 року підпорядкованих структурних підрозділів відділу освіти Індустріальної районної у м. дніпропетровську ради. а саме: методичного кабінету , групи технагляду, районної психолого-медико-педагогічної консультації (РПМПК) централізованої бухгалтерії.

30.12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з ліквідацією централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з посади спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради законно, у зв'язку з ліквідацією відділу освіти Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, а тому вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу відділу освіти Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 20.12.2016 року №118/5-К/тр про звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КзпП України, а також вимоги щодо поновлення її на посаді спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради з 31.12.2016 року, стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КзпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи, як на підставу звернення до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що її було звільнено з займаної посади незаконно, оскільки фактично відділ освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради припинив свою діяльність не у зв'язку з ліквідацією, а у зв'язку з реорганізацією. Департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради, на думку позивача, є правонаступником відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, оскільки до нього перейшли всі функції, які виконувались відділом освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, все майно, яке було на балансі відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, а також всі документи відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради були передані на зберігання Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради, що свідчить саме про реорганізацію відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради. Враховуючи такі обставини, вважала, що є всі законні підстави для поновлення її на роботі саме в централізованій бухгалтерії Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Індустріальної районної у місті Дніпрі ради "Про затвердження структури та граничної чисельності виконавчих органів Індустріальної районної у місті Дніпрі ради" № 81 від 22.12.2016 року у п. 3 вирішено припинити юридичну особу - відділ освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради шляхом ліквідації з 01.03.2017 року (а.с. 42).

22.12.2016 року Індустріальною районною у місті Дніпрі радою винесено розпорядження № 139-р "Про ліквідаційну комісію з припинення юридичної особи - відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради (а.с. 40).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про реорганізацію відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради у Департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з посади спеціаліста II категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради відбулося саме у зв'язку з ліквідацією відділу освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради та відповідає вимогам ст. 40, 49 КЗпП України, а тому вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору України у відповідності до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України, не є обов'язком роботодавця. Також, суд обґрунтовано входив з того, що Департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради заснований Дніпровською міською радою, підпорядкований та підзвітний Дніпровській міській раді, не був роботодавцем позивача, у трудових відносинах саме з Департаментом гуманітарної політики Дніпровської міської ради позивач не перебувала.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично відділ освіти Індустріальної районної у м. Дніпрі ради припинив свою діяльність не у зв'язку з ліквідацією, а у зв'язку з реорганізацією, а тому є всі законні підстави для поновлення її на роботі саме в централізованій бухгалтерії Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні законодавства апелянтом та не відповідають матеріалам справи й наявним у ній доказам.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: