Провадження № 2/263/472/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 березня 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 01 листопада 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, де проживає вона та її діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4 За вказаною адресою зареєстрований, але не проживає відповідач, який є колишнім чоловіком позивача. ОСОБА_4 участі в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачу матеріальних збитків. Квартира належить позивачу на праві приватної власності, придбана нею до укладення шлюбу з відповідачем, тому після розірвання шлюбу він втратив право користування такою. Відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстрації, порушує право позивача на спокійне життя, завдає їй та її сину моральні страждання та негативно впливає на її дітей. У звязку з чим, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 150, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача судовий збір (а. с. 2-3).

Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розяснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив (а. с. 17).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 березня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 22).

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2006 року № 3848, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 серпня 2006 року № 11489119 (а. с. 4).

Відповідно до довідки від 03 травня 2018 року № 02-126-646, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а. с. 5).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Рішення набрало законної сили 23 лютого 2018 року (а. с. 9).

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок припинення родинних відносин та порушення відповідачем правил співжиття.

У відповідності до статті 264 ЦПК України на суд покладений обовязок вирішити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки правовідносини виникли з приводу користування квартирою приватного житлового фонду, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню глава 6 ЖК УРСР та книга третя ЦК України.

Підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на спокійне життя, завдання їй та її сину моральних страждань, а також негативний вплив на дітей позивача.

У відповідності до вимог ст. ст. 13, 264 ЦПК України суд не наділений повноваженнями на втручання у право особи на визначення предмету спору, тому суд перевіряє та досліджує обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За правилами, передбаченими ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 статті 116 ЖК УРСР передбачає, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавці або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Положення ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР регулюють питання виселення без надання іншого жилого приміщення, однак позивачем заявлено вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, що не регулюється цією нормою права, тому вона не може бути застосована до спірних правовідносин.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Отже питання припинення права користування регулюється наведеними положеннями, однак з цих підстав вимоги не заявлялися, тому судом не перевіряються.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона є власником спірної квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та зняття його з реєстрації, оскільки право ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством та відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом .

У той же час, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у цьому випадку саме на позивача покладено обовязок довести наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, на які вона посилається у позовній заяві.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У справі, де предметом розгляду є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач лише посилається у позові на те, що відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає їй та її сину моральні страждання та негативно впливає на її дітей, однак вимог про виселення не заявляла та доказів, які б указували на порушення відповідачем правил співжиття, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або що роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі суду не представила, питання про витребування таких в установленому порядку не порушувала, у звязку з чим суд позбавлений можливості встановити обставини, які вказують на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР та інші обставини, що мають істотне значення.

Саме по собі посилання позивача на те, що відповідач порушує правила співжиття, не може бути розцінене судом як підстава для задоволення позову, оскільки такі обставини повинні бути доведенні в установленому порядку, крім того вимог щодо виселення відповідача заявлено не було.

З огляду на викладене слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому такий відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладається на позивача та не підлягає відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 9, 116, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВК № 149002, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1;

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Суддя О.М. Музика