КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Астахова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення її та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 15 березня 2002 року до 19 травня 2017 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем у вказаній справі ОСОБА_1 , від шлюбу з яким вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що після реєстрації шлюбу вона поселилась в квартиру АДРЕСА_1 , за згодою власників, відповідачів по справі. Після народження дитини, остання також була зареєстрована та поселена в спірній квартирі.

Позивач також вказує, що у сторін почали виникати конфлікти з приводу порядку користування квартирою, через що вона та її на той час чоловік ОСОБА_1 були змушені звернутись до суду із позовом про встановлення порядку користування квартирою, зміну та розподіл особового рахунку на два окремих рахунки, який 10 червня 2015 року задоволено та встановлено порядок користування квартирою, а саме: виділено в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнати площею 11,8 кв. м., виділено в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 житлову кімнату площею 19,1 кв. м., місця загального користування: кухню площею 7,8 кв. м., коридор площею 7,0 кв. м., ванну кімнату площею 2,6 кв. м., вбиральню площею 1 кв. м., балкон площею 7,0 кв. м. залишено у загальному користуванні сторін.

А також змінено особовий рахунок по квартирі, а саме: розділено особовий рахунок з оплати за житлово-комунальні послуги між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з оформленням одного особового рахунку - на ім`я ОСОБА_1 на 25,23 кв. м. та оформленням другого особового рахунку - на ім`я ОСОБА_3 на 24, 06 кв. м.

Також вказує, що спільне життя з чоловіком не склалось, та в червні 2015 року відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 вигнали позивача ОСОБА_5 разом із неповнолітнім сином з квартири, згодом сторони примирились та знов стали проживати спільно у спірній квартирі.

Разом з тим, позивачка вказує, що відповідачі повторно вигнали її з дитиною у вересні 2016 року, що й стало причиною звернення позивача з даним позовом до суду для захисту свого порушеного права на користування квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 задоволено. ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 вселено до квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішення, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема, судом було порушено строки розгляду справи, взято до уваги лише усне твердження позивача про те, що її нібито вигнали з квартири, без жодного документального підтвердження. Апелянт зазначає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з цього приводу, а тому таке твердження є хибним, а позивач добровільно покинула квартиру разом із сином, забравши всі свої особисті речі.

Також апелянт вказує, що позивач була зареєстрована в спірній квартирі як дружина відповідача ОСОБА_1 та без згоди на те інших власників квартири, а на даний час шлюб між подружжям розірвано й відповідно позивач втратила право на користування квартирою.

Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт також посилається на те, що реєстрація місця проживання позивача в даному випадку є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи і ніяким чином не має впливати на права власників квартири, а вселення сторонньої особи до квартири прямо порушує права відповідачів як власників вказаного майна на мирне володіння, користування та розпорядження своєю приватною власністю.

Окрім того, апелянт зазначає, що виходячи із рішення суду першої інстанції проживання позивача в даній квартирі буде викликати конфлікти та суперечки, адже відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 проживають в окремих кімнатах разом зі своїми «цивільними» дружинами, що позбавить права на приватне сімейне життя всіх власників квартири. В той же час позивач проживає у своєї сестри, кровного близького родича, що є більш притаманним для даного випадку, ніж проживання в квартирі, що належить стороннім особам.

Що ж стосується проживання сина позивача - ОСОБА_6 в спірній квартирі, вказано, що останньому виповнилось 16 років на час ухвалення оскаржуваного рішення, а на момент звернення із позовною заявою було повних 14 років, а тому він має право самостійно визначати місце свого проживання. Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що вказане питання було досліджено. Також вказаного, що всі власники квартири не заперечують проти його вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки його ніхто із вказаної квартири не виселяв.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_5 відповідно до якого вважає, що судом було правильно визначено характер спірних правовідносин, вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно та всебічно досліджено наявні у справі докази й надано їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

У відзиві зазначається, що вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення стосуються лише здійснення права на проживання та користування житловим приміщенням й жодним чином не маються на меті посягання на приватну власність відповідачів.

Позивач зазначає, що реєстрація її з дитиною в спірній квартирі відбувалась на законних засадах, проте не зважаючи на рішення суду, відповідачі й досі чинять перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

При апеляційному розгляді справи представник апелянтів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала, та просила її задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, висновки суду зроблені не на достатніх та допустимих доказах, а лише на припущеннях зроблених позивачкою.

Так, матеріали справи не містять доказів, що відповідачі вчиняли будь які примусові дії щодо виселення позивачки, а тим більше щодо неповнолітнього ОСОБА_6 . Насправді позивачка разом із сином добровільно виселилися із вказаної квартири після розірвання шлюбу і добровільно, забравши свої речі виїхали до іншого місця проживання. Оскільки на даний час позивачка не є членом сім`ї відповідачів як власників квартири тому вони заперечують щодо її вселення у вказану квартиру, а щодо неповнолітнього ОСОБА_6 ніхто не заперечував та на даний час не заперечує щодо його вселення до спірної квартири. Більш того він як приходив до квартири до батька так і до цього часу приходить і ніхто йому в цьому не чинить перешкоди.

Позивачка ОСОБА_5 при розгляді справи заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, оскільки відповідачі перешкоджають їй вселитися у вказану квартиру. Хоч фактично там проживає лише ОСОБА_3 .. Разом з тим вона заперечує щодо вселення її сина до вказаної квартири без неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 мотивував своє рішення тим, що позивач разом із її сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набули за згодою всіх співвласників квартири АДРЕСА_1 право на вселення та користування нею, були зареєстровані у встановленому законом порядку, при цьому вказано, що права позивача та її неповнолітнього сина на користування квартирою встановлено рішення суду у цивільній справі №755/6020/15, а останніх не було визнано такими, що втратили право користування спірним житлом, тому суд першої інстанції доходить висновку, що порушене право позивача та неповнолітнього ОСОБА_6 підлягають захисту в судовому порядку у обраний позивачем спосіб.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних долях на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1998 року, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у справі № 755/6020/15-ц (а.с.108,109).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 15 березня 2002 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №152 (а.с.5).

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 травня 2003 року, виданим Відділом реєстрації актів громадського стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.10).

Відповідно до листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 21 вересня 2017 року №62069-07-06 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 5 осіб (а.с.7).

Як встановлено судом в рішенні у справі №755/6020/15 згідно довідки форми 3 №144 від 14 листопада 2014 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , її сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також її невістка - ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування, зміну та розподіл особового рахунку - задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виділено в користування житлову кімнату площею 11,8 кв.м.; ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , яка діє як у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , виділено в користування житлову кімнату площею 19,1 кв.м.; місця загального користування: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, балкон - залишено у загальному користуванні зазначених осіб. А також змінено особовий рахунок по квартирі розділивши його на два окремих рахунки на ім`я ОСОБА_1 та на ім`я ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.108-109).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.9). А тому, в силу положень ст. 82 ЦПК України, дані обставини не потребують додаткового доказування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Окрім того, ст.355 ЦК України зазначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних долях на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1998 року.

Разом з тим, Конституція України гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47).

Згідно із ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`їнаймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 15 березня 2002 року, внаслідок чого утворили власну сім`ю, а ОСОБА_5 набула права на користування спірною квартирою, яке належить відповідачам по справі на праві приватної власності як дружина ОСОБА_1 та співвласника цього майна.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони врегулювали питання користування спірною квартирою в судовому порядку й рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виділено в користування житлову кімнату площею 11,8 кв.м.; ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , яка діє як у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , виділено в користування житлову кімнату площею 19,1 кв.м.; місця загального користування: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, балкон - залишено у загальному користуванні зазначених осіб. А також змінено особовий рахунок по квартирі розділивши його на два окремих рахунки на ім`я ОСОБА_1 та на ім`я ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.108-109).

Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Позивач у справі ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру як дружина одного із співвласників квартири й набула право користування спірною квартирою, як член його сім`ї, яке за своєю суттю є сервітутом.

Слід також зазначити, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, яким було встановлено порядок користування спірною квартирою було ухвалено в той час, коли ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , а тому мала всі правові підстави для користування спірною квартирою.

Оскільки ОСОБА_5 розірвала шлюб із ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року, то ОСОБА_5 втратила право користування чужим майном на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, відповідного до якого сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Зазначеною правової позиції дотримується і Касаційний цивільний суд в складі ВС, що підтверджується постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду колегії суддів від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі у справі чинили перешкоди їй у користуванні вказаною квартирою й саме вони вигнали її із неї.

Щодо доводів позивача на вселення до спірної квартири її неповнолітнього сина ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення позивача із позовом до суду виповнилось повних 14 років, а на момент ухвалення оскаржуваного рішення повних 16 років.

Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право самостійно обирати місце свого проживання.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року підлягає скасування з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам законодавства та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки відповідачами при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 960 грн, то суд апеляційної інстанції стягує по 320 грн. судового збору з позивача на користь кожного із відповідачів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, ст. 406 ч.2 ЦК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_3 РНКОПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 грн. на кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 20 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв