Ухвала

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 761/4814/18

провадження № 61-5264ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп», подану адвокатом Дубовим Олександром Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» про визнання рішення незаконним та стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовними вимогами до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ІншурінсГруп» (далі ? ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп») про стягнення на свою користь страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, пені у розмірі 13 302,74 грн, інфляційних витрат у розмірі 38 767,76 грн, трьох відсотків річних

4 467,00 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а всього

116 538,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 жовтня 2014 року по проспекту Перемоги в місті Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1 з напівпричіпом Shmitz ? під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок даного ДТП транспортні засоби учасників отримали механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальної шкоди. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 забезпечена у ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів

серії АС 8178193, строком дії з 17 квітня 2014 року по 16 квітня 2015 року включно. 03 жовтня 2014 року позивачем було повідомлено відповідача про ДТП та надано необхідні документи. 06 листопада 2014 року позивачем було подано відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхового випадку. Згідно звіту № 1731 про визначення вартості матеріального збитку вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Toyota» д.н.з. НОМЕР_3,

159 299,47 грн з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить

63 910,19 грн. Проте, відповідачем 02 листопада 2016 року було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування за наслідками ДТП, яке трапилося 01 жовтня 2014 року, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не доведена, а тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Позивач вважає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування безпідставним та таким, що прийнято з порушенням чинного законодавства України у сфері обов'язкового страхування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня

2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня

2018 року скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» про визнання рішення незаконним та стягнення страхового відшкодування задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, 10 000,00 грн витрат на правову допомогу та судовий збір в розмірі

2 915,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

12 березня 2019 року через засоби поштового зв'язку представник

ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» ? адвокат Дубовий О. С. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій заявник просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від

12 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що з 01 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 761/4814/18 є стягнення страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, пені у розмірі 13 302,74 грн, інфляційних витрат у розмірі 38 767,76 грн, трьох відсотків річних

4 467,00 грн.

Справа № 761/4814/18 є незначної складності, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн), тобто справа є малозначною в силу своїх властивостей.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» ? адвокат Дубовий О. С., керуючись підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп», дана справа становить значний суспільний інтерес.

Посилання заявника у касаційній скарзі на частину третю статті 389 ЦПК України є безпідставними.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп», подану адвокатом Дубовим Олександром Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншурінс Груп» про визнання рішення незаконним та стягнення страхового відшкодування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило