Постанова
Іменем України
13 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 154/1554/17ц
провадження № 6128142св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Русинчука М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Волинської області про визначення місця проживання дітей.

Позов обґрунтовано тим, що з 18 червня 2002 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
03 квітня 2017 року рішенням ВолодимирВолинського міського суду Волинської області шлюб між сторонами розірвано. Сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, які зареєстровані та мають усі належні умови для проживання та виховання у АДРЕСА_1 . Сини навчаються у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернаті з неповним державним забезпеченням, тому п`ять днів проживають, виховуються й харчуються за місцем навчання. Малолітня дочка навчається у середній школі у с. Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає у АДРЕСА_2 у житловому будинку сторін.
Позивач перебуває на військовій службі у м. ВолодимирВолинському, військова частина НОМЕР_1 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення.
Станом на сьогодні ОСОБА_2 не працює, регулярно знаходиться за межами України, тому неповнолітні діти часто залишаються самі або під наглядом родича відповідача у с. Міжлісся. Відповідач не дозволяє дітям проживати за місцем реєстрації дітей та місцем проживання позивача у с. Бегета, де створено найкращі умови для розвитку, виховання і духовного зростання дітей.

З вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала службові обов`язки у зоні проведення АТО. За період її відсутності ОСОБА_2 займався вихованням дітей та налаштовував дітей проти матері. Дії відповідача цілеспрямовані на створення умов для усунення позивача від виховання та спілкування з дітьми.
05 квітня 2017 року органом опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації за зверненням ОСОБА_2 складено висновок про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком, що не відповідає вимогам статті 19 СК України.
З огляду на зазначене, позивач просить визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, крім висновку органу опіки та піклування, пояснення дітей у суді, інформації з навчальних закладів, де навчаються діти, думки дитини ОСОБА_3 , 2002 року народження, який відповідно до статті 160 СК України визначив місце проживання з батьком, думки дитини ОСОБА_4 , 2004 року народження, який бажає проживати з батьком, а не з матір`ю, взяв до уваги робочий графік кожного з батьків для встановлення наявності часу на виховання дитини. Матір дітей є військовослужбовцем та має ненормований характер служби, а також стосунки, що склалися між дітьми, які просять їх не розлучати між собою при визначенні місця проживання.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року в частині відмови у визначенні місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 з матір`ю скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено виняткових обставин згідно з положеннями частини другої статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дочки разом із матір`ю.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
06 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд, вирішуючи спір про визначення місця проживання дітей, в першу чергу повинен діяти в інтересах дітей, оскільки діти висловили небажання проживати разом з матір`ю та не бажають розлучатися між собою, тому необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання малолітньої дочки разом з матір`ю.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, щосторони перебували у шлюбі з 18 червня 2002 року, який рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 квітня 2017 року розірвано. Від шлюбу у сторін є троє дітей сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення, що підтверджується довідкою про її грошове забезпечення.
З вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала свої службові обов`язки у зоні проведення АТО. За її відсутності вихованням дітей займався відповідач ОСОБА_2 . Після повернення із зони проведення АТО позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому вказала, що фактично шлюбні відносини подружжя припинилился у 2015 році. На момент розірвання шлюбу спільного бюджету сторони не мали, спільне господарство не вели, що підтверджується рішенням Володимир-Волинського міського суду від 03 квітня 2017 року у справі про розірвання шлюбу між сторонами.
Після розірвання шлюбу діти залишились проживати у АДРЕСА_2 з батьком, а позивач проживає у будинку її матері у АДРЕСА_1 .

Згідно з актом обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 , довідок про склад сім`ї, разом з позивачем у житловому будинку проживають вона, її матір та її сестра. Для дітей створені усі належні умови для навчання та відпочинку.
Згідно з актом обстеження умов проживання відповідача ОСОБА_2 , довідок про склад сім`ї, разом з відповідачем у належному йому житловому будинку у АДРЕСА_2 , проживають діти, для яких створено усі належні умови для навчання та відпочинку.

Батько дітей мав постійне місце роботи і самостійний дохід, станом на сьогодні перебуває на обліку у центрі зайнятості населення та отримує допомогу по безробіттю, позитивно характеризується як за місцем роботи, так і за місцем проживання.
Судом першої інстанції встановлено, що сини та дочка сторін бажають проживати разом з батьком.
Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у поясненнях вказав, що не бажає проживати разом із матір`ю і не хоче з нею спілкуватися. Пояснив, що його брат та сестра також не хочуть спілкуватися із матір`ю і бажають проживати разом із ним та батьком. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у поясненнях вказав, що не бажає проживати разом із матір`ю і не хоче з нею спілкуватися. Діти не хочуть щоб їх розлучали.

Згідно із характеристиками синів з місця навчання судом встановлено, що вони навчаються у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернат, а з урахуванням їхніх пояснень після занять вони проживають з батьком.
Малолітня дочка ОСОБА_5 навчається у середній школі у с. Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає у АДРЕСА_2 , разом із батьком.
Згідно з інформацією зі школи, де навчається ОСОБА_5 , під час перебування матері дитини у зоні проведення АТО, її батько займався вихованням та організацією навчання дочки. Батько забезпечує дочку усім необхідним, допомагає у підготовці до уроків, відвідує позакласні заходи, цікавиться успіхами у навчанні, відвідує батьківські збори, є членом батьківського комітету, дбає про зовнішній вигляд дитини, дочка завжди приходить до школи охайною та підготовленою відповідно до розкладу уроків. Батько дбає про її фізичний та моральний розвиток.
Згідно з інформацією про участь батьків у вихованні та утриманні дітей, наданою Луцькою спеціалізованою школою 1-3 ступенів № 5, вихованням дітей займається виключно батько і діти прихильні саме до нього, а не до матері.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 05 квітня 2017 року, вирішено визначити місце проживання трьох дітей разом із батьком ОСОБА_2 . Відомостей, які б свідчили про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування та/або його суперечливість інтересам дітей, судом першої інстанції не встановлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції встановив обставини справи на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, зокрема, заслухав думку дітей про те, з ким із батьків вони бажають проживати, надав оцінку висновку Служби у справах дітей та виклав відповідні мотиви у судовому рішенні.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом не встановлено виняткових обставин, у розумінні положень частини другої статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дочки разом із матір`ю.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

У зазначених справах Європейський суд з прав людини не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Верховний Суд бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 61327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 рокущодо застосування статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
З огляду на вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висновок суду апеляційної інстанції, що судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень частини другої статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дочки разом із матір`ю, не відповідає вказаним нормам матеріального права.

Верховний Суд зауважує, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дітей.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справ про визначення місця проживання дитини суд, в першу чергу, має враховувати психологічний стан дитини, проаналізувати баланс між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей та обов`язком батьків діяти лише в їх інтересах.
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції врахував робочий графік кожного з батьків для встановлення наявності часу на виховання дитини, те, що матір дітей є військовослужбовцем та має ненормований характер служби, а також стосунки, що склалися між дітьми, які просять їх не розлучати між собою при визначенні їх місця проживання.
Верховний Суд виходить з того, що висновок апеляційного суду не відповідає змісту норм матеріального права з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду.
Апеляційний суд не навів переконливі аргументи на спростування висновків суду першої інстанції, тому безпідставно скасував рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому його необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року скасувати, рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик