Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 554/4712/15-ц

провадження № 61-27501 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Марфін банк»,

представник позивача - Піддубна Ольга Іванівна,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2017 року у складі судді Чуванової А. М. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2018 року у складі суддів Одринської Т. В., Панченка О. О., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк», банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29 077,13 доларів США, заборгованість за відсотками у сумі 2911,04 доларів США, заборгованість за пенею в сумі 70 183,41 грн та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 48 000 доларів США зі сплатою за користування коштами 11,9% річних і терміном погашення до 12 травня 2023 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_6 14 травня 2008 року укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 09 квітня 2015 року, утворилась заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 29 077,13 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 2911,04 доларів США, заборгованості за пенею в сумі 70 183,41 грн, яку банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ПАТ «Марфін банк», в якому просив визнати укладений між ним та банок кредитний договір недійсним, а також визнати недійсними договори поруки та іпотеки, як похідні від основного договору.

Зустрічний позов мотивовано тим, що банком не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредитних коштів та існування кредитного договору від 14 травня 2008 року. При укладенні кредитного договору позичальника було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни. Банк не провів з позичальником переддоговірну роботу в порушення вимог законодавства, внаслідок чого не повідомив позивачу інформацію, яка впливає на прийняття рішення про укладення договору, і у договір про надання споживчого кредиту була внесена низка положень, що спотворюють зміст і правову природу кредитного договору та створюють істотний дисбаланс економічних наслідків правочину на користь банку. Так, зокрема відсутні графік погашення кредиту, відомості про сукупну вартість та реальну процентну ставку, відсутня вказівка банку на використання внутрішньобанківського рахунку для розрахунків по кредиту.

Вказані обставини, на думку позивача за зустрічним позовом, є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а також для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, як похідних від основного договору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави Полтавської області від 20 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Потавської області від 06 березня 2018 року позов ПАТ «Марфін банк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року, а саме: заборгованість за кредитом у сумі 29 077,13 доларів США, заборгованість за відсотками у сумі 2911,04 доларів США, заборгованість за пенею в сумі 67 073,60 грн, а також судового збору у розмірі 3654 грн по 1827 гривень з кожного.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що відповідачі порушили зобов'язання, що призвело до настання правових наслідків, встановлених договором та законом, визначених у статті 611 ЦК України, та стягнення з них заборгованості за кредитним договором. Заборгованість по основному кредиту та відсоткам підтверджується розрахунком позивача та судовою економічною експертизою від 23 серпня 2017 року, висновки якої не спростовані стороною відповідачів. Правомірним є нарахування штрафних санкцій в межах річного строку до пред'явлення позову згідно наданого розрахунку позивача, а саме: в сумі 67 073,60 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не доведено. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Факт умисних дій відповідача під час укладення договору, спрямованих на введення позичальника в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним правочину, останнім не доведено, а судом не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, який оскаржував рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з нього заборгованості, як з поручителя та посилався на припинення поруки, суд апеляційної інстанції виходив з того, що 14 квітня 2015 року банк, пред'явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українизмінив строк виконання основного зобов'язання, тобто пред'явив позов до поручителя протягом шести місяців, тобто в межах строку, встановленого статтею 559 ЦК України.

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_6 не оскаржував, тому рішення у вказаній частині в апеляційному порядку не переглядалося.

У касаційній скарзі, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не погодились з нарахованою банком заборгованістю за кредитним та за їх клопотанням у справі була призначена судово-економічна експертиза, за результатами проведення якої складено висновок від 23 серпня 2017 року, в якому зазначено, що розрахунок заборгованості ОСОБА_5 (по сплаті процентів за кредит, погашення основної суми боргу, нарахування пені) перед банком не відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. Також зазначено, що розмір заборгованості по сплаті процентів в сумі 2911,04 доларів США, заборгованості по погашенню основної суми боргу в сумі 29077,13 доларів США наявними в матеріалах справи підтвердити не представляється можливим.

Разом з тим, незважаючи на вказаний висновок судово-економічної експертизи, судом стягнуто з позичальника та поручителя всю суму, заявлену банком. Апеляційний суд підтримав рішення суду першої інстанції та на власний розсуд трактував висновок судово-економічної експертизи.

Суди посилалися на те, що останній платіж по тілу кредиту було здійснено ОСОБА_5 19 листопада 2014 року, на погашення процентів - 30 грудня 2014 року. Але на підтвердження даних фактів суди не посилалися на жодний доказ, який би підтверджував сплату ОСОБА_5 у 2014 році сум коштів на погашення заборгованості за кредитом. Матеріали справи таких доказів не містять.

Судами не враховано, що вимога про виконання кредитних зобов'язань, адресована боржнику ОСОБА_5 та поручителю ОСОБА_6, була надіслана банком листом від 06 лютого 2015 року. В свою чергу в матеріалах справи відсутні відомості про її отримання. Незважаючи на те, що заборгованість ОСОБА_5 виникла 26 грудня 2009 року, за період часу з 26 грудня 2009 року по 05 лютого 2015 року жодної претензії чи вимоги поручителю не направлялось. Позов про стягнення заборгованості ПАТ «Марфін Баннк» подало до суду лише 14 квітня 2015 року, тобто зі спливом більше ніж 5 років.

Заявник вважає, що порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, у зв'язку із чим відсутні підстави для солідарного стягнення з нього заборгованості по кредитному договору, як з поручителя.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами ОСОБА_6 та просив залишити ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом касаційної скарги, ОСОБА_6 не оскаржує судові рішення в частині зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, касаційна скарга таких доводів не містить, у зв'язку з чим колегія суддів не перевіряє рішення судів у цій частині в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 48 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9% і терміном погашення до 12 травня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки від 14 травня 2008 року, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком як солідарний боржник.

У пункті 4.6 сторони узгодили строк дії поруки - до повного виконання зобов'язань за кредитним договором і за цим договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, станом на 09 квітня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором, нарахованими процентами та пенями, що складається з: заборгованості за кредитом у сумі 29 077,13 доларів США; заборгованості за відсотками у сумі 2911,04 доларів США, заборгованості за пенею в сумі 70183,41 грн.

Вимога про виконання кредитних зобов'язань, адресована боржнику - ОСОБА_5 та поручителю - ОСОБА_6, була надіслана банком листом від 06 лютого 2015 року.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК Українивстановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до положень статті 543 ЦК Україниу разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору та договорів поруки під час розгляду справи відповідачами не спростовано.

Встановивши обставини укладення між банком та відповідачами кредитного договору, забезпеченого договором поруки, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв'язку з чим позичальник та його поручитель зобов'язані сплатити позивачу суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 29 077,13 доларів США та заборгованості за відсотками.

Заборгованість саме у такому розмірі (за кредитом та за відсотками) підтверджується наданим банком розрахунком, який, в свою чергу, у цій частині підтверджується висновком судової економічної експертизи від 23 серпня 2017 року, згідно з якою розрахунковий розмір заборгованості за кредитом (по основному кредиту та відсоткам) ОСОБА_5 по кредитному договору становить 31 988,17 доларів США.

Розрахунок заборгованості у зазначеному розмірі під час розгляду справи відповідачами не спростовано.

При цьому, суди попередніх інстанцій, на підставі пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України дійшли обґрунтованих висновків про обґрунтованість стягнення нарахованої пені лише в межах річного строку.

Суд касаційної інстанції в силу приписів статті 400 ЦПК України не вдається до переоцінки вказаних доказів, які суди вважали належними і допустимими та такими, що підтверджують вказаний розмір заборгованості, яки під час розгляду справи не спростований стороною відповідачів.

Доводи касаційної скарги про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України та відсутність підстав для покладення на поручителя солідарного обов'язку по виконання наявних кредитних зобов'язань є необґрунтованими та спростовуються наступним.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Україниякщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

В обґрунтування доводів про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, заявник посилається на те, що банк змінив строк виконання зобов'язання, направивши вимогу про повернення кредитних коштів від 06 лютого 2015 року, яку він не отримував, у зв'язку з чим, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, станом на момент звернення до суду 14 квітня 2015 року сплив.

Разом з тим, із дослідженої під час розгляду справи вимоги від 06 лютого 2015 року суди встановили, що її зміст вказує на необхідність погашення простроченої заборгованості та у ній не зазначено про дострокове погашення усієї суми кредиту, а відтак і відсутні підстави вважати, що банк цією вимогою змінив строк зобов'язання.

Судами установлено, що боржник, виконання зобов'язань якого забезпечені порукою, взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 12 травня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Останній платіж по тілу кредиту було здійснено ОСОБА_5 19 листопада 2014 року, на погашення процентів - 30 грудня 2014 року.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені банк пред'явив позичальнику і поручителю 14 квітня 2015 року, звернувшись до суду з відповідним позовом, чим на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, та з урахуванням часу здійснення останніх платежів по кредитному договору, не пропустив шестимісячний строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які судами застосовано правильно, а доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська