Справа № 486/105/19
Провадження № 2/486/222/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Савіна О.І.

при секретарі Кучмар В.С.

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,

без участі сторін

ВСТАНОВИВ:

14.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №77 по вул. Дружби народів, 22 в м. Южноукраїнську Миколаївської області. В обґрунтування позову зазначила, що разом зі своєю родиною проживає в зазначеній квартирі. Відповідач з грудня 2013 року виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, в спірній квартирі не проживає, що підтверджує актами про непроживання. У звязку з цим просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судове засідання сторони не зявилися, направили письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі. Позивач вказує, що підтримує позовні вимоги, відповідач зазначив, що визнає позов у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Зважаючи на те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно копії договору дарування 1/2 частки квартири від 21.04.2017 року, посвідченого ОСОБА_3 приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області, ОСОБА_2 подарував 1/2 частку квартири №77 по вул. Дружби народів, 22 в м. Южноукраїнську Миколаївської області ОСОБА_1 (а.с. 4).

З довідки (виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію) від 10.01.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 (а.с. 7).

Згідно актів про непроживання № 65 від 14.07.2016 року та № 204 від 15.09.2017 року складених комісією КП ЖЕО в присутності свідків, відповідач ОСОБА_2, в квартирі АДРЕСА_2, не проживає з 2013 року (а.с. 8, 9).

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За правилами положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з копії договору дарування 1/2 частки квартири від 21.04.2017 року, відповідач ОСОБА_2 втратив право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, а позивач ОСОБА_7 набула у власність вказану частку квартири (а.с. 4).

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з п. 34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в спірному жилому приміщенні не проживає понад один рік, що підтверджується змістом позовної заяви, актами про непроживання та визнанням позову самим відповідачем.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Оскільки відповідач в квартирі АДРЕСА_4, не проживає з 2013 року, суд вважає, що він втратив право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в сумі 768.40 грн., який, у звязку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на її користь (а.с. 1).

ст.ст.72, 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 197, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 77 в будинку № 22 по вулиці Дружби народів у місті Южноукраїнську Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, витрати зі сплати судового збору в сумі - 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп..

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_8