Дата документу 25.11.2019 Справа № 331/4956/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4956/18 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
провадження № 22-ц/807/2074/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кухаря С.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.02.2011 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 3100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Проте відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 31.07.2018 року у сумі 76 562, 28 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом у сумі 2 944,40 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 65 845,87 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3 650 грн., а також штрафів відповідно умов кредитного договору, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л.подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що суд правильно встановив дійсні обставини справи, а на їх підставі зробив вірний висновок про пропуск банком строку позовної давності. Вважає, що розрахунок, який просить ретельно дослідити банк, не є первинним документом у розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не може бути належним доказом у справі. Крім того, банком не спростовані в апеляційній скарзі його інші доводи, викладені у письмових відзивах на позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що 18.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 3100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Отже, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної карти.

Суд вказував, що позивач виконав обов`язок перед відповідачем, відкривши картковий рахунок та надавши кредитний ліміт на платіжну картку.

Згідно розрахунку позивача відповідач зобов`язання щодо погашення кредиту в повній мірі не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 76 652 гривні 28 копійок, з яких: 2 944,40 грн. - заборгованість за кредитом, 65 845,87 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 3 650 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина, 3622,01 грн. - процентна складова.

Відповідачем була подана письмова заява про застосування строку позовної давності, який пропущено позивачем, та відмову в позові у зв`язку з цим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд визнав пропущеним позивачем строк позовної давності, оскільки строк дії платіжної картки був встановлений до 01/15, а з позовом до суду банк звернувся лише в квітні 2018р.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що судом не було належним чином перевірено розрахунку заборгованості, який базувався на виписці про рух коштів по картрахунку відповідача, з яких вбачається, що трирічний строк позовної давності весь час переривався платежами відповідача, здійсненими на погашення кредитної заборгованості, останній з яких було здійснено 22.12.2015р. При цьому, скарга не містить заперечень проти встановлених судом обставин щодо неузгодження сторонами збільшеного строку позовної давності у 50 років, оскільки окремого письмового договору сторони про це не укладали.

Відповідач рішення в частині встановлених судом обставин наявності кредитних правовідносин між сторонами не оскаржив.

Оскільки суд відмовляв в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, то не намагався ретельно проаналізувати умови договору, обмежившись лише розміром кредитного ліміту, розміром відсоткової ставки та строком повернення кредиту, який відповідає строку дії картки.

Між тим, для перевірки доводів апеляційної скарги щодо розміру заборгованості, якщо буде визнано, що строк позовної давності банком не пропущено, необхідно з`ясувати, на яких умовах існували відносини між банком та ОСОБА_1 .

Із письмової анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 18.02.2011р., вбачається, що він мав намір отримати у Приватбанку платіжну картку «Кредитка «Універсальна», на яку просив встановити кредитний ліміт у розмірі 2000 грн.

Також банком надана Довідка про умови кредитування, яка підписана ОСОБА_1 18.02.2011р., якою передбачались такі умови договору: 30 днів пільгового періоду, базова процентна ставка за користування кредитним лімітом у розмірі 3 % на місяць (тобто 36 % на рік) на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів у рік. Комісія за обслуговування кредиту не передбачена. Розмір мінімального щомісячного платежу на погашення тіла кредиту та відсотків - 7 % від заборгованості зі строком внесення до 25 числа місяця, наступного за звітним. За порушення зобов`язань позичальником передбачена пеня, яка нараховується за кожен день прострочення, а також штраф у випадку прострочення платежу більш як на 30 днів у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості.

Передбачена також збільшена процентна ставка у розмірі 4,6% на місяць у випадку перевищення позичальником розміру кредитного ліміту.

Банком надано також витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. № СП-2010-256, а також різні варіанти Тарифів, які змінювались банком протягом періоду, за який ним розраховано заборгованість відповідача.

Суд не з`ясовував питання, чи є вказані Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи складовими договору між сторонами у справі, як це зазначено у тексті анкети-заяви.

Встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи не були підписані відповідачем, а отже за положеннями статей 207, 1055 ЦК України не можуть бути складовими договору, оскільки кредитний договір укладається лише у письмовій формі, підписаній сторонами.

Колегія у цих висновках враховує правову позицію, викладену у постанові ВП ВС від 03 липня 2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19),

Отже, умови договору між сторонами були узгоджені лише у анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування, які були підписані відповідачем.

На підставі анкети-заяви від 18.02.2011р. відповідачу була видана платіжна картка «Кредитка «Універсальна» за № НОМЕР_1 зі строком дії до 01/15, перевипуску картки не відбулось ( а.с. 116).

Відповідач не заперечував, що користувався кредитним лімітом за допомогою картки, а також здійснював її поповнення для погашення кредиту та відсотків. А також був обізнаний, що повернути кредитні кошти слід до закінчення строку дії картки.

Вказані обставини підтверджуються випискою про рух коштів по картрахунку відповідача, наданою банком, на підставі якої здійснено розрахунок заборгованості.

Відповідач в чисельних письмових відзивах на позов та у відзиві на апеляційну скаргу

зазначав, що розрахунок не може бути доказом у справі, оскільки не є первинним бухгалте-

рським документом.

Дійсно, сам складений банком розрахунок не є первинним бухгалтерським документом за своєю природою, а є інформаційним документом, який базується на даних обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань у певні періоду часу. Тобто фактично базою для розрахунку заборгованості слугує саме виписка з банківського рахунку клієнта, яка містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача.

Саме банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується пунктом 336 Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012р. № 578/5, згідно з яким до первинних документів, що фіксують факт виконання операції та слугують підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах віднесені, серед іншого, касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків, корінці квитанцій і касових чеків.

Отже, банківська виписка про рух коштів по рахунку віднесена до первинного документу, а тому складений на її підставі розрахунок банку є належним і допустимим доказом розміру заборгованості, якщо при його перевірці не буде встановлено, що він не відповідає інформації, зазначеній у виписці.

Перевіркою розрахунку за даними виписки встановлено, що розрахунок відповідає даним виписки, але виписка про рух коштів по картрахунку відповідача є більш інформативною, то колегія керується при визначенні заборгованості одночасно обома документами.

З виписки вбачається, що ОСОБА_1 , отримавши картку «Кредитка «Універсальна» № НОМЕР_1 , активно користувався кредитним лімітом, знявши 30.07.2012р. готівкою 2900 грн. через банкомат ( а.с. 139), а потім регулярно здійснюючи поповнення картки та зняття коштів ( а.с. 139-140).

Строк дії картки закінчився 31.01.2015р., та до цієї дати відповідач мав погасити кредит та нараховані відсотки. Перевипуску картки та її вручення відповідачу у цих правовідносинах не відбулось.

Суд вважав, що 31.01.2015р. є відправним моментом відліку строку позовної давності, та, оскільки банк звернувся до суду з позовом 29.08.2018р., то позивачем пропущено строк позовної давності.

В скарзі банк наголошує на тому, що здійсненими платежами після закінчення терміну дії картки відповідач перервав сплив строку позовної давності.

Перевіривши ці ствердження колегія встановила наступне.

Так, згідно з випискою про рух коштів по картрахунку ОСОБА_1 дійсно після закінчення терміну дії картки самостійно через каси Приватбанку здійснив два платежі, поповнивши картрахунок: 08.07.2015р. на суму 250 грн., 22.12.2015р. на суму 500 грн. ( а.с. 112).

Вказане є можливим, оскільки картрахунок відповідача банком не закривався, а обов`язок з погашення кредиту із закінченням терміну дії картки у позичальника не припинився.

Отже, відповідач і після закінчення терміну дії картки визнавав наявність заборгованості та намагався її погашати у значних сумах, що відповідно до положень статті ст.. 264 ЦК України є ознакою переривання строку позовної давності.

Так. відповідно до ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч.3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи може належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник учинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Але у цій справі йдеться не про щомісячні платежі, а здійснення відповідачем двох платежів у значних сумах на погашення кредиту вже після настання строку повернення кредитного ліміту, що саме і є свідченням визнання ним наявності заборгованості, а відтак, свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Від дня останнього платежу 22.12.2015р. трирічний строк позовної давності почав спливати заново та збігав 22.12.2018р, а з позовом до суду банк звернувся 28.08.2018р., тобто в межах строку позовної давності. А тому суд помилково не звернув уваги на ці обставини, не дослідивши ретельно виписку про рух коштів по картрахунку відповідача.

Що стосується платежів відповідача, починаючи з 30.07.2012, коли він розпочав користуватись кредитним лімітом, то вони носили нерегулярний і періодичний характер, але сплачувались у сумах, що значно перевищують щомісячний мінімальний обов`язковий платіж, передбачений умовами кредитування, підписаними позичальником, що також свідчить про переривання строку позовної давності.

Так, 17.09.2012р. ОСОБА_1 вперше поповнив рахунок на суму 600 грн., в той час як мінімальний платіж на цей час від суми заборгованості становив 175 грн., перервавши строк позовної давності до 17.09.2015р.; 17.02.2014р. - сплатив 1580 грн., в той час як щомісячний мінімальний платіж становив на цей час 182,85 грн., перервавши строк позовної давності до 17.02.2017р. А 31.01.2015р. строк позовної давності почав спливати за всією сумою заборгованості, яка утворилась станом на цю дату - день її повернення.

Таким чином, строк позовної давності позивачем не був пропущений ані по щомісячним платежам, ані по заборгованості в цілому, яка утворилась станом на 31.01.2015р.

Що стосується її розміру, який суд фактично не перевіряв, зосередившись тільки на строку позовної давності, то колегія при її перевірці виходить лише з умов анкети-заяви, умов кредитування, які підписані відповідачем та вище наведені, а визначає його на підставі виписки про рух коштів з перевіркою відомостей табличного розрахунку.

Банком виведено станом на 31.07.2018р. таку заборгованість відповідача: загальний розмір - 76 652 гривні 28 копійок, з яких: 2 944,40 грн. - заборгованість за кредитом, 65 845,87 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 3 650 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина, 3622,01 грн. - процентна складова.

Сума непогашеного тіла кредиту у розмірі 2944,40 грн. підтверджується випискою про рух коштів по картрахунку відповідача.

Встановленими умовами кредитування відсоткова ставка за користування кредитним лімітом визначена у розмірі 3 % щомісячно, тобто 36 % річних, але банк протягом строку користування кредитним лімітом змінював ставку відсотків. Так, ставка 36 % річних застосовувалась банком протягом періоду з 30.08.2012р., оскільки період з 30.07.2012р. був пільговім для позичальника, по 31.12.2012р.; з 01.01.2013р. по 29.08.2014р. - ставка становила 30 % річних; з 01.09.2014р. по 31.01.2015р. - 34,80 %. Оскільки ці ставки, хоча і були змінені банком, але в бік зменшення порівняно з визначеною в умовах кредитування, тому порушення прав позичальника при їх застосуванні банком не настає, відтак колегія погоджується з визначеними за цими ставками відсотками, нарахованими з 30.08.2012р. по 31.01.2015р. Та станом на 31.01.2015р. з урахуванням здійснених відповідачем платежів заборгованість за відсотками становила - 843,82 грн.

Що стосується подальшого нарахування відсотків після закінчення строку кредитування, то це є неправомірним, а тому нараховані після 31.01.2015р. відсотки стягненню не підлягають.

Про зазначене, зокрема, йдеться у правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, у постановах ВС від 04.07.2018 року та від 31.10.2018 року.

Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, колегія апеляційного суду зазначає, що передбачені статтею 625 ЦК України 3 % річних можуть застосовуватись, якщо договором не врегульовано нарахування іншого розміру відсотків після спливу строку кредитування.

У цій справі з огляду на зміст підписаної анкети-заяви та зміст довідки про умови кредитування нарахування процентів після закінчення строку кредитування не передбачено, що виключає можливість нарахування відсотків за користування кредитним лімітом за умовами договору після закінчення строку кредитування - 31.01.2015р. А положення статті 625 ЦК України банк в позовній заяві застосувати не просив.

Також встановлено, що позичальник протягом строку кредитування зняття коштів понад розмір кредитного ліміту не припускався.

Отже, підтвердженою за встановленими умова кредитування та обставинами цієї справи є заборгованість відповідача за тілом кредиту у сумі 2944,40 грн. та відсотки в сумі 843,82 грн.

Що стосується пені та штрафів, нарахування яких передбачалось підписаним умовами кредитування, то колегія в цій частині приходить до таких висновків.

Згідно з умовами кредитування пеня нараховується за ставкою 1 % від заборгованості, але не більше 30 грн. на місяць, та інших змінених Тарифів відповідач не підписував, а тому слід виходити саме з такої ставки пені.

За весь період з 30.07.2012р. по 31.07.2018р. відповідачу слід було нарахувати за порушення строків здійснення платежів пеню у розмірі 30 грн. 46 разів, що буде дорівнювати сумі у розмірі 1380 грн.

Але відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, які слід перевірити і щодо пені, вимоги про витребування якої мають скорочені строки позовної давності у 1 рік. Станом на 31.01.2015р. - дату закінчення строку кредитування непогашеною залишалась сума пені у розмірі 20 грн., погашено було пені на суму 130 грн. Отже заборгованість за період з 31.01.2015р. по 31.07.2018р. по пені становить 1250 грн. Колегія вважає, що платежами від 08.07.2015 та від 22.12.2015 відповідач перервав строк позовної давності не тільки по основній заборгованості, а й по пені, оскільки не визначив конкретно, на що спрямовує ці платежі, але річні строки позовної давності з цих дат теж спливли. Отже, у межі позовної давності вкладається лише період з 01.08.2017р. по 01.08.2018р., у якому заборгованість з пені становить: 12 х 30 грн. = 360 грн. (у банку ці платежі зазначені по 100 грн. згідно з новими Тарифами, які відкинуті апеляційним судом як не підписані відповідачем).

Штраф був передбачений умовам кредитування, але колегія вважає, що він не може бути стягнутий одночасно із пенею, оскільки це призведе до покладення відповідальності за одне й те саме порушення - прострочення платежу за цими же сумами, на які вже нарахована неустойка у вигляді пені.

Таким чином, з огляду на все вище встановлене, обґрунтованим розміром заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, є наступна: тіло кредиту - 2944,40 грн., відсотки - 843,82 грн., пеня - 360 грн., а всього - 4 148,22 грн.

Беручи до уваги встановлені в ході апеляційного розгляду справи обставини, колегія визнає апеляційну скаргу банку частково обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду та частково задовольняє позов банку на суму 4 148,22 грн.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вирішує питання у відповідності до статті 141 ЦПК України щодо перерозподілу судових витрат.

Банком сплачено судовий збір за подання позову в сумі 1762 грн., за подання апеляційної скарги - 2643 грн. за вимогами матеріального характеру на суму 76 562,28 грн., а задоволено позов на суму 4 148,22 грн. Тому сума компенсації судового збору позивачеві з боку відповідача буде складати: 4148,22 х ( 2643 + 1762) : 76 562,28 = 238,67 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року у цій справі скасувати.

Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором згідно з анкетою-заявою від 18.02.2011р. в загальній сумі 4 148 (чотири тисячі сто сорок вісім) гривень 22 копійки, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту в сумі 2 944 (дві тисячі дев`ятсот сорок чотири) гривні 40 копійок, заборгованість за відсотками в сумі 843 (вісімсот сорок три) гривні 82 копійки, пеня в сумі 360 (триста шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 67 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 25 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: