КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача МороченецьГ.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання видати ордер,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Печерської РДА, третя особа: Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва, у якому просила визнати за нею право користування кімнатою № 3а, загальною площею 9,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати Печерську РДА видати ордер встановленого зразка на вказану кімнату.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона з 1989 року проживає у гуртожитку, розташованому у будинку АДРЕСА_1 та зареєстрована в кімнаті № 3 разом із членами своєї сім'ї: колишнім чоловіком ОСОБА_7, сином ОСОБА_8, дочкою ОСОБА_9, онукою ОСОБА_10 та дружиною сина ОСОБА_11

З 09.10.1989 вона перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов (облікова справа № 9016Б). У зв'язку з тим, що подружні стосунки із чоловіком погіршились, спільне проживання в одній кімнаті стало неможливим, а кімната № 3а була вільною та балансоутримувач гуртожитку не заперечував проти зайняття нею цієї кімнати. Починаючи з 2001 року вона проживає у кімнаті № 3а і сплачує в повному обсязі житлово-комунальні послуги за цю кімнату.

В 2015 році вона звернулась до відповідача із заявою про надання їй ордеру на зайняття вказаної кімнати, проте отримала відмову у видачі ордеру з тих підстав, що кімната № 3а є нежитловою, а тому не може бути надана їй для проживання. Починаючи з 2015 року нею за власні кошти та за згодою відповідача і третьої особи були замовлені та здійсненні роботи з реконструкції кімнати № 3а з переведенням її із нежитлової у житлову. Після проведення вказаних робіт у 2017 році вона знову звернулась до відповідача із заявою про видачу їй ордеру на кімнату № 3а, але отримала відмову з тих підстав, що вона хоча і проживає у вказаній кімнаті, проте її місце проживання у цій кімнаті не зареєстровано. Одночасно з цим, її місце проживання у кімнаті № 3а може бути проведене за умови надання нею ордеру на вказану кімнату.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушуються її права щодо користування вказаною кімнатою, в результаті чого вона як користувач не може зареєструвати своє місце проживання у цій кімнаті та отримати ордер на її зайняття (а.с.5-9).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2018 позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право користування кімнатою № 3а, загальною площею 9,4 кв.м., розташованою в будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.135-142).

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки Печерською РДА не надавався дозвіл на переведення приміщення до житлового фонду, його переобладнання, реконструкцію. Також зазначає, що законодавством України не передбачено, що проживання у незаконно зайнятому приміщенні є підставою для визнання права користування. Крім того, єдиною підставою для вселення є ордер, який видавався на житлові приміщення гуртожитку на підставі спільного рішення адміністрації і профкому. Позивачем було зайнято нежитлове приміщення, для чого взагалі були відсутні правові підстави. Отже, порядок вселення був не дотриманий (а.с.148-152).

30.01.2019 справа надійшла до суду апеляційної інстанції (а.с.162,163).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.02.2019 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.164-165).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 справу призначено до розгляду на 13.03.2019 (а.с.175,176).

В судовому представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем в частині задоволення вимоги про визнання за позивачем права користування кімнатою. У частині відмови у задоволенні вимоги про зобов'язання видати ордер, рішення суду сторонами та іншими учасниками справи не оскаржено.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання права користування кімнатою у гуртожитку суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на користування кімнатою у зв'язку з правомірністю її зайняття, тривалістю проживання в ній, належним її утриманням та відсутністю заперечень балансоутримувача щодо користування позивачем кімнатою.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_5 з 01.09.1989 проживає та зареєстрована у кімнаті № 3 гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і займає житлову площу 28,7 кв.м, кімнат 1 та 1 кімната для тимчасового проживання, сім'єю у складі 5 (п'яти) осіб, що підтверджується довідкою № 118, виданою 22.01.2007 КП «Житловик» (а.с.79).

У жовтні 2001 року ОСОБА_5 звернулась до балансоутримувача гуртожитку із заявою про надання їй у користування нежитлової кімнати кладової, що ніким не зайнята. Відповідно до резолюції бухгалтера балансоутримувача вказане нежитлове приміщення приєднане до загальної площі, за яку позивач здійснює оплату житлово-комунальних послуг (а.с.12).

Позивач здійснює в повному обсязі оплату за спожиті житлово-комунальні послуги по вказаній кімнаті № 3а, що підтверджується квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг за період з липня 2007 року (а.с.33-50).

У 2016 році проведена реконструкція підсобної кімнати № 3а в гуртожитку по АДРЕСА_1 у житлову кімнату № 3а, загальною площею 9,4 кв.м., житловою площею 7,0 кв.м, що підтверджується Декларацією про початок виконання будівельних робіт (а.с.15-16), Декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (а.с.17-19), технічним паспортом на жилий блок № 3а у гуртожитку в будинку АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Рішенням Київської міської ради від 20.12.2016 № 704/1708 вулицю Кіквідзе перейменовано на вул. М.Бойчука.

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила позивачу у видачі ордеру на житлову кімнату № 3а у гуртожитку по АДРЕСА_1, оскільки позивач проживає за вказаною адресою, проте не зареєстрована за нею, що підтверджується листом від 23.03.2017 за вих. № 105/01-832/В-08 (а.с.22).

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила позивачу у проведенні реєстрації її місця проживання у кімнаті № 3а у гуртожитку по АДРЕСА_1, в зв'язку з тим, що вселення до гуртожитків, а також проведення реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі ордера, що підтверджується листом від 23.05.2017 за вих. № 10-105/ОП/М-425-1693 (а.с.23-24).

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила позивачу в укладенні договору на надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по кімнаті № 3а у гуртожитку по АДРЕСА_1, в зв'язку з тим, що позивач за вказаною адресою проживає, але не зареєстрована, що підтверджується листом від 18.07.2017 за вих. № 105-105/ОП/М-425/1-2152 (а.с.25).

Також судом встановлено і не заперечувалось учасниками справи, що ОСОБА_5 проживає у кімнаті № 3а гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з 2001 року, сплачує за житлово-комунальні послуги по вказаній кімнаті у повному обсязі і не має заборгованості; до позивача за весь час проживання у вказаній кімнаті не заявлялись вимоги про звільнення цієї кімнати або про її неправомірне зайняття.

Указані обставини, в силу положень частини 1 статті 82 ЦК України не підлягають доказуванню.

Судом першої інстанції вірно встановлено указані фактичні обставини справи та надано їм належну правову оцінку, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічне право на житло закріплене і у ст. 1 ЖК Української PCP.

Згідно із частинами 1, 2 статті 61 ЖК Української PCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого виданий ордер.

Статтею 63 ЖК Української PCP встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права, в тому числі право користування житлом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, у зв'язку з тим, що позивач постійно тривалий час на законних підставах користувався нежилим приміщенням, яке згодом, з дозволу балансоутримувача було переведено ним, за власні кошти, у житлове і позивач продовжив в ньому проживати утримуючи його належним чином, суд дійшов правомірного і справедливого висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права користування указаним житлом.

При цьому слід наголосити, що правомірність зайняття житлової кімнати № 3а не оспорюється, вимоги про виселення або звільнення кімнати до позивача не пред'являються, третя особа, яка є балансоутримувачем гуртожитку, не заперечує права користування позивачем указаною кімнатою та, більш того, надала дозвіл на її переведення у житлову і цей порядок був дотриманий позивачем, про що свідчать відповідні документи, видані уповноваженими державними органами.

Доводи відповідача про те, що позивач здійснив реконструкцію нежитлового приміщення № 3а у житлову кімнату № 3а самовільно та без його дозволу та згоди третьої особи, є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Листом Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 058/4/1-ОП/М-8273-7234 від 10.06.2015 позивача повідомлено, що Печерській районній в м. Києві державній адміністрації доручено, у разі позитивного рішення наглядової ради щодо переобладнання приміщення, звернутися до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві стосовно надання дозволу на розробку проекту з реконструкції приміщення та його затвердження (а.с.75,76).

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» листом від 15.06.2015 за № 432-634 звернулось до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві з проханням надання дозволу на розробку проекту з реконструкції нежитлового приміщення із зазначенням, що оплату гарантує мешканець даного приміщення ОСОБА_5 (а.с. 14).

Замовником реконструкції підсобної кімнати № 3а в гуртожитку по АДРЕСА_1 у житлову кімнату № 3а виступило Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та ОСОБА_5, що підтверджується проектом реконструкції підсобної кімнати № 3а в гуртожитку по АДРЕСА_1 у житлову кімнату № 3а (а.с. 67-78).

Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві видав декларацію про початок виконання будівельних робіт (а.с.15-16), а згодом і декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (а.с.17-19).

29.09.2016 Київським міським БТІ виготовлено технічний паспорт на жилий блок № 3а у гуртожитку АДРЕСА_1, як таку яка прийнята в експлуатацію (а.с. 20,21).

Отже, належними уповноваженими державними органами були видані позивачу документи про переведення нежитлового приміщення у житлове і таке переведення (реконструкція) наразі ніким не оспорюється.

Відтак, позивач мала законні очікування і сподівання на користування спірної кімнатою після одержання від державних органів відповідних документів. При цьому, слід наголосити, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про недобросовісні дії позивачки при оформленні документів на реконструкцію приміщення.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист житлових прав позивача.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації- залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання видати ордер - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 14 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В.Крижанівська