ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Херсон

справа № 766/1189/18

провадження № 22-ц/819/523/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якого діє Ільченко Дмитро Олегович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 10 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 15 жовтня 2007 року за виконавчим написом нотаріуса з прилюдних торгів продано належний йому на праві власності будинок, розташований по АДРЕСА_1, який за укладеним 22.02.2006 року із ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» договором був переданий ним в іпотеку.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 грудня 2009 року, що набрало законної сили 24 лютого 2010 року, задоволено позов ОСОБА_8, яка діяла в інтересах малолітньої ОСОБА_9, та зазначений договір іпотеки визнано недійсним.

Відповідач набула право власності на вказаний будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного та нотаріально посвідченого 09.12.2016 року.

Посилаючись на те, що договір іпотеки, який став підставою для продажу спірного нерухомого майна з прилюдних торгів, був визнаний судом недійсним, а тому є таким, що не породив будь-яких правових наслідків, та свідчить, що будинок вибув із власності первісного власника без його на те волі, позивач з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, просив суд витребувати від ОСОБА_7 житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням суду від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якого діє адвокат Ільченко Дмитро Олегович, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ним вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що висновок суду про відсутність у нього права на витребування спірного житлового будинку від відповідача, який є добросовісним набувачем, не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений без врахування того, що договір іпотеки, який був єдиною підставою для здійснення відчуження спірного нерухомого майна, ніколи не діяв, а тому проведення публічних торгів не було законним способом його відчуження. Наведене, на думку заявника, свідчить про вибуття будинку з його володіння не з його волі та підтверджує право на витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того зазначає, що частина друга статті 388 ЦК України застосована судом помилково, так як первісний продаж будинку відбувся на підставі виконавчого напису нотаріуса, а не в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідач же набула право власності на спірне нерухоме майно внаслідок укладення договору купівлі-продажу і не є набувачем, який отримав майно в порядку виконання судових рішень. Вважає, що , оскільки витребування майна відбувається не у покупця з публічних торгів, то не має потреби в окремому визнанні цих прилюдних торгів недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7, від імені якої діє адвокат Канібор Сергій Іванович, доводи апеляційної скарги не визнала, зазначивши, що вони спростовуються, зокрема судовими рішеннями, ухваленими судами у цивільних справах, а саме: за позовом ОСОБА_8, діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_9, до ОСОБА_5, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_11 про визнання недійсними договору іпотеки та виданого за наслідком проведених прилюдних торгів на ім'я ОСОБА_11 свідоцтва про право власності на спірний будинок; за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_12 про виселення та зняття з реєстраційного обліку;за позовом прокурора Дніпровського району м.Херсона в інтересах малолітньої ОСОБА_9 до Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів», ОСОБА_11, Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_12, орган опіки та піклування-виконавчий комітет Дніпровської районної у м.Херсоні ради, про визнання протоколу публічних торгів недійсним правочином, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого на ім'я ОСОБА_11 та зобов'язання повернути спірний житловий будинок.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, а судом не встановлено вибуття спірного житлового будинку з власності ОСОБА_5 поза його волею та без законних на те підстав, а тому він не має права витребувати це майно від добросовісного набувача ОСОБА_7 на підставі статті 388 ЦК України.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 22 лютого 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 укладено і нотаріально посвідчено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0620 гектарів, що розташовані по АДРЕСА_1, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих йому за кредитним договором від 22 лютого 2006 року на суму 39 500 доларів США.

При цьому дружина іпотекодавця - ОСОБА_8 22 лютого 2006 року надала нотаріально посвідчену письмову згоду на укладення договору іпотеки.

У послідуючому банк звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса від 23 січня 2007 року за реєстровим №54 про стягнення в ОСОБА_5 на користь банку кредитного боргу в сумі 211 477 грн 84 коп. шляхом звернення стягнення на заставлене нерухоме майно.

В ході примусового виконання виконавчого напису нотаріуса державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні 15 лютого 2007 року описано та арештовано будинок і земельну ділянку, які розташовані за зазначеною вище адресою, а 15 жовтня 2007 року - проведені прилюдні торги, переможцем яких визнано ОСОБА_11

17 грудня 2007 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Скульський А.А. на підставі акта про проведення прилюдних торгів видав свідоцтво, яким посвідчив, що право власності на спірне нерухоме майно належить ОСОБА_11

ОСОБА_8, дружина ОСОБА_5, діючи в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_9, оспорила в судовому порядку дійсність укладеного ОСОБА_5 з банком договору іпотеки та виданого на ім'я ОСОБА_11 свідоцтва про право власності на наведене вище нерухоме майно з тих підстав, що зазначений правочин суперечить інтересам дитини і укладений без згоди органу опіки та піклування. Позивач просила також зобов'язати ОСОБА_11 повернути їй житловий будинок.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 грудня 2009 року позов було задоволено, однак рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2010 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та зобов'язання ОСОБА_11 повернути ОСОБА_5 житловий будинок із земельною ділянкою скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні наведених вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд застосував правило реституції як правовий наслідок недійсності правочину (договору іпотеки), в той час, як ОСОБА_11 стороною цієї угоди не був, а набув право власності на предмет іпотеки, придбавши його на прилюдних торгах.

Необґрунтованою вимогою апеляційний суд вважав і вимогу про зобов'язання ОСОБА_11 повернути придбане ним на прилюдних торгах нерухоме майно з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зазначивши про те, що він придбав це майно на законних підставах і не міг знати про порушення прав дітей при цьому. Натомість власники будинку знали про відчуження предмета іпотеки на прилюдних торгах, але до суду про визнання договору іпотеки недійсним звернулися лише у квітні 2009 року. Суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 приховали від банку факт проживання неповнолітньої дитини у спірному будинку, а звернення позивача до суду з даним позовом є намаганням покласти на відповідачів несприятливі правові наслідки через невиконання нею самою свого обов'язку.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 06.06.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 01.08.2011 року,ОСОБА_11 усунуто перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_12 з будинку та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 23.01.2013 року відмовлено у задоволенні позову прокурора Дніпровського району м.Херсона в інтересах малолітньої ОСОБА_9 до Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів», ОСОБА_11, Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_12, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дніпровської районної у м.Херсоні ради, про визнання протоколу публічних торгів недійсним правочином, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, виданого на ім'я ОСОБА_11, та зобов'язання ОСОБА_11 повернути ОСОБА_5 спірний житловий будинок.

Наведене рішення суду першої інстанції, яке суд при вирішенні даної справи вважав чинним, скасовано рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 квітня 2013 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року рішення суду апеляційної інстанції від 01.04.2013року залишено без змін. Суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про дотримання при реалізації спірного нерухомого майна правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та про відсутність правових підстав для визнання прилюдних торгів і, виданого за результатом їх проведення свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_11, недійсними.

ОСОБА_7 придбала житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою:АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,062га, уклавши та нотаріально посвідчивши 09.12.2016 року договір купівлі-продажу із ОСОБА_14

Позивач вимагає повернення придбаного ОСОБА_7 нерухомого майна, вважаючи, що це майно вибуло із його володіння поза його волею та він має право його витребувати від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до вимог статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обстави, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не у безпосереднього власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння, в тому числі, якщо майно було відчужене в послідуючому третій особі.

Зазначена правова позиція щодо застосування статті 388 ЦК України наведена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року, справа № 6-1203цс15, від 21 грудня 2016 року, справа № 6-2233цс16 та інших.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, спірне майно було добровільно передане позивачем як його власником в іпотеку банку з метою забезпечення виконання своїх боргових зобов'язань за кредитним договором, а в послідуючому-реалізовано в примусовому порядку відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27 жовтня 1999 року, і передано у власність ОСОБА_11 на підставі укладеного на прилюдних торгах договору купівлі-продажу, який в установленому законом порядку недійсним не визнаний, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави вважати, що спірним майном розпорядився не власник та що майно вибуло з володіння первісного власника не з його волі, відсутні.

Висновки суду у спірних правовідносинах відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що визнання договору іпотеки недійсним свідчить про відсутність волі позивача на розпорядження спірним нерухомим майном та про нікчемність правочину, вчиненого за результатами проведення прилюдних торгів, колегія суддів вважає юридично неспроможними, оскільки відповідно до частини другої статті 215 ЦК України визнання судом правочину недійсним не вимагається лише у випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Отже, враховуючи, що ОСОБА_11 набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, який є оспорюваним правочином та в судовому порядку недійсним не визнаний, він мав право розпорядитися цим майном на свій розсуд.

Визнання ж недійсним договору іпотеки, що був підставою для звернення стягнення на належне позивачеві як іпотекодавцю нерухоме майно, не тягне за собою правових наслідків щодо повернення відчуженого на прилюдних торгах майна і не встановлює нікчемності укладеного ОСОБА_11 в порядку примусового виконання рішень договору купівлі-продажу цього майна.

Не спростовує висновків суду і посилання скаржника на те, що спірне майно було продано в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса, а не судових рішень, оскільки наведена обставина не має правового значення для правильного вирішення даного спору із наведених вище підстав.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якого діє Ільченко Дмитро Олегович, відхилити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді І.В.Склярська

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова