Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 1416/7899/12

номер провадження № 4-с/489/30/18

провадження № 61-48063 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3;

представник заявника - ОСОБА_4;

суб'єкт оскарження - державний виконавець Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Терещенко Антон Олександрович;

представник Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області - Іванченко Іван Вікторович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області) Терещенка А. О.

Скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року з ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «ПУМБ» (далі - ПАТ «ПУМБ») стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року у розмірі 39 242 доларів 80 центів США, проценти у розмірі 17 160 доларів 12 центів США та пеню у розмірі 1 500 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що перебуває в іпотеці банку за договором іпотеки від 11 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_3 та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після якої прийняла ОСОБА_3 Реалізацію предмета іпотеки вирішено провести на прилюдних торгах за початковою ціною продажу на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з виселенням усіх мешканців квартири, що в ній зареєстровані та/або проживають. Вирішено питання розподілу судових витрат.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 21 лютого 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва на виконання вказаного рішення суду.

Зазначала, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала.

Постановою державного виконавця від 29 січня 2018 року накладено арешт на належне їй майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яке на той час не перебувало в іпотеці банку.

23 лютого 2018 року державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження, а також постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону «Про виконавче провадження» у зв?язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі.

Вважала, що виконавче провадження відкрито після спливу строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, оскільки виконавчий лист видано 21 лютого 2013 року, під час дії мораторію на стягнення майна громадян; за одним виконавчим листом, що містить декілька виконавчих дій; без вирішення питання про зняття арешту з майна. Арешт накладено на майно вартістю 62 043 доларів 21 центів США, тоді як розмір стягнення за судовим рішенням складає значно меншу суму. Виконавчий збір стягнуто безпідставно, оскільки жодних виконавчих дій не проводилось, а розмір збору визначено в іноземній валюті та він не відповідає встановленому законом розміру. Витрати виконавчого провадження не доведені. Зміст постанови про закінчення виконавчого провадження не визначає фактичних дій, здійснених державним виконавцем, а також не скасовано арешт, накладений на майно боржника.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд поновити строк на оскарження дій державного виконавця та визнати неправомірними рішення державного виконавця: постанову від 04 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, постанову від 29 січня 2018 року про арешт майна боржника, постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору, постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення витрат виконавчого провадження, постанову від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження; а також визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника та зобов'язати державного виконавця усунути порушення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року у складі судді Тихонової Н. С. скаргу ОСОБА_3 в частині визнання неправомірними дій державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року залишено без розгляду.

У задоволенні скарги ОСОБА_3 в частині скасування: постанови про арешт майна боржника від 29 січня 2018 року, постанови про стягнення виконавчого збору від 23 лютого 2018 року, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23 лютого 2018 року, постанови про закінчення виконавчого провадження від 23 лютого 2018 року, визнання неправомірними дій державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області щодо винесення постанови про закриття?виконавчого провадження № 52482997 та не скасування арешту, зобов'язання державного виконавця вчинити дії щодо порушення прав відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір має розглядатись за правилами цивільного судочинства і постанова державного виконавця від 29 січня 2018 року про накладення арешту на майно боржника, постанови від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження винесені в межах повноважень державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду, відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження», а постанова від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження без зняття арешту з майна боржника ґрунтується на заяві стягувача про відсутність заборгованості та відповідає вимогам статей 39 та 40 цього Закону. Водночас строк на оскарження постанови від 04 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження пропущено заявником без поважних причин, оскільки вона була отримана ОСОБА_3 15 жовтня 2016 року, проте у встановлений законом строк нею оскаржена не була.

Виконавець зобов?язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду, а тому постанову про накладення арешту на майно боржника винесено державним виконавцем правомірно в межах суми стягнення.

23 лютого 2018 року державцем виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі повідомлення стягувача про те, що боржник не має заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2017 року, тобто виконавчий лист виконано у повному обсязі.

У той же день державним виконавцем було винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що дає державному виконавцю підстави не знімати арешт з майна боржника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року в частині оскарження постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 29 січня 2018 року скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення. Визнано постанову державного виконавця - заступника начальника відділу Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенка А. О. від 29 січня 2018 року про арешт майна боржника (виконавче провадження № 524829971) неправомірною.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року в частині оскарження постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору (виконавче провадження № 55877070), постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (виконавче провадження № 55876856) скасовано, провадження в цій частині закрито.

В іншій частині ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що отримавши 15 жовтня 2016 року копію постанови про відкриття виконавчого провадження та звернувшись зі скаргою на неї 05 березня 2018 року, ОСОБА_3 пропустила десятиденний строк на оскарження вказаної постанови. Поважних причин пропуску цього строку судом не встановлено, що є підставою для залишення скарги ОСОБА_3 в цій частині без розгляду.

На час винесення постанови від 29 січня 2018 року про накладення арешту на майно боржника квартира, яка була предметом іпотеки, не мала статусу іпотечного майна, а інформація з Державного реєстру іпотек свідчила про реалізацію банком права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, тобто про фактичне виконання судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Інших зобов'язань, крім відповідальності за невиконання основного зобов'язання боржником -ОСОБА_7 в межах вартості предмета іпотеки, заявник як іпотекодавець не мала. Разом з тим не вирішення питання про зняття арешту з майна ОСОБА_3 не впливає на законність постанови від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі в частині вимог скарги про визнання неправомірними постанов державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця (стаття 447 ЦПК України), Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження таких рішень щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року Інгульський ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судове рішення апеляційного суду в частині визнання неправомірною постанови державного виконавця Терещенка А. О. від 29 січня 2018 року про арешт майна боржника (виконавче провадження № 524829971) скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й в цій частині залишити в силі ухвалу суду першої інстанцій.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що 29 січня 2018 року державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення суду у межах суми звернення стягнення за виконавчим документом з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника. На момент винесення постанови про арешт майна боржника у державного виконавця були відсутні відомості про виконання боржником виконавчого документа. Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Проте ні боржник за виконавчим документом (який отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, і, як наслідок, знав про наявність виконавчого провадження), ні стягувач своєчасно не повідомили державного виконавця про повне або часткове виконання виконавчого документа. Такі відомості були отримані лише 22 лютого 2018 року у відповідь на запит державного виконавця від 13 лютого 2018 року. Таким чином постанова про арешт майна боржника винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», є правомірною, а тому відсутні підстави для її скасування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вказувала, що державний виконавець зобов'язаний проводити виконавчі дії (накладення арешту, встановлення його оцінки та реалізацію) тільки на те майно, яке передбачено рішенням суду, а саме: квартиру АДРЕСА_1 і це майно має перебувати в іпотеці.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що перед накладенням арешту державний виконавець отримав витяг з Державного реєстру речових прав, який містив інформацію про підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, а також інформацію про відсутність обтяжень (іпотеки) цього майна станом на 29 січня 2018 року.

Таким чином, державний виконавець не мав права 29 січня 2018 року виносити постанову про арешт майна боржника. Тобто, накладаючи арешт на майно, яке з 21 грудня 2017 року вже не перебувало в іпотеці, державний виконавець перевищив свої повноваження.

ОСОБА_3 судові рішення не оскаржила, тому в частині відмови у задоволенні її скарги та закриття провадженні у справі у силу частини першої статті 400 ЦПК України судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну 1416/7899/12 з Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року у розмірі 39 242 доларів 80 центів США, проценти у розмірі 17 160 доларів 12 центів США та пеню у розмірі 1 500 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що перебуває в іпотеці банку за договором іпотеки від 11 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_3 та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після якої прийняла ОСОБА_3 Реалізацію предмета іпотеки вирішено провести на прилюдних торгах за початковою ціною продажу на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з виселенням усіх мешканців квартири, що в ній зареєстровані та/або проживають. Вирішено питання розподілу судових витрат.

21 лютого 2013 року на підставі вказаного вище рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки видано виконавчий лист, який неодноразово пред'являвся стягувачем до виконання (а.с. 29-30, т. 2).

На підставі чергової заяви стягувача від 26 вересня 2016 року (а.с.40, т. 2) постановою державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенка А. О. від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52482997 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягувачем зазначено ПАТ «ПУМБ», боржником - ОСОБА_3 (а.с.19, т. 2).

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року направлена ОСОБА_3 06 жовтня 2016 року (а.с. 46, т. 2) та отримана нею особисто 15 жовтня 2016 року (а.с. 44, т. 2).

29 січня 2018 року державний виконавець Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенко А. О. отримав витяг з Державного реєстру речових прав, який містив інформацію про підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року (а.с. 58 том 2), а також інформацію про відсутність обтяжень (іпотеки) цього майна станом на 29 січня 2018 року (а.с. 60 том 2).

29 січня 2018 року державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенком А. О. винесено постанову про арешт майна боржника - ОСОБА_3, відповідно до якого накладено арешт на належну їй квартиру АДРЕСА_1в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 62 043 доларів 21 цент США та пені у розмірі 1 850 грн (а.с. 69, т.2).

Отже, на час винесення постанови від 29 січня 2018 року належна ОСОБА_3 квартира не мала статусу іпотечного майна, а інформація з Державного реєстру речових прав свідчила про реалізацію банком права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, тобто про фактичне виконання судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

13 лютого 2018 року за № 7802 державний виконавець Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенко А. О. надіслав ПАТ «ПУМБ» запит щодо наявності/відсутності боргу ОСОБА_3 за виконавчим документом (а.с. 74, т. 2).

Листом від 22 лютого 2018 року № КНО-44.4.1/71 ПАТ «ПУМБ» повідомило державного виконавця про те, що банк задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому ОСОБА_3 не має заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року (а.с. 75, т. 2).

23 лютого 2018 року державцем виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенком А. О.винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі повідомлення стягувача про те, що боржник не має заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року, тобто боржником виконавчий лист виконано у повному обсязі.

У той же день державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенком А. О. було винесено постанови про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Встановивши, що на час винесення оскаржуваної постанови про арешт майна боржника квартира належна ОСОБА_3 квартира не мала статусу іпотечного майна, а інформація з Державного реєстру речових прав свідчила про реалізацію банком права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення скарги ОСОБА_3 в цій частині, оскільки рішення суду поро звернення стягнення на предмет іпотеки було фактично виконано, будь-яких інших зобов'язань, крім відповідальності за невиконання основного зобов'язання ОСОБА_7 в межах вартості предмета іпотеки, ОСОБА_9, як іпотекодавець, не мала.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в частині задоволення скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірною постанови державного виконавця від 29 січня 2018 року про арешт майна боржника залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк