Справа № 454/2710/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі в порядку спрощеного провадження цивільну справу справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Полохайло І.В. звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 03.08.2002 року сторони зареєстрували шлюб у Жвирківській селищній раді Сокальського району, про що було зроблено відповідний актовий запис №20.

28.03.2003 року подружжя придбало квартиру в АДРЕСА_1 , однак право власності було оформлено лише на чоловіка. Станом на сьогоднішній день сторони та їхні неповнолітні діти зареєстровані у вищевказаній квартирі, однак відповідач у добровільному порядку не визнає права власності позивачки на 1/2 частки а тому ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на норми чинного законодавства просить суд визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частини квартири та стягнути із відповідача сплачений судовий збір.

До початку судового розгляду на адресу суду надійшла заява представника відповідача адвоката Чернявського Р.І. про те, що ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя за ОСОБА_1 визнає. Щодо вирішення питання про судові витрати просить суд врахувати той факт, що позов визнаний відповідачем до початку судового розгляду справи по суті а тому судові витрати слід покласти на позивача.

Оскільки розгляд справи призначений у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено в ході розгляду справи, сторони з 03.08.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно рішення Сокальського районного суд від 26.10.2018р. №454/2636/18.

Із копії договору купівлі-продажу квартири від 28.03.2003р. посвідченого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н.М., встановлено, що ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Реєстрація права власності на нерухоме майно проведена ДКП Червоноградське МБТІ та згідно витягу №1022555 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 03.08.2002р. до 26.10.2018р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Сокальського районного суду було розірвано. За час перебування у шлюбних відносинах у 2003 році придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , який було зареєстровано лише на ім`я відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 28.03.2003р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1022555. Із копії будинкової книги для прописки громадян встановлено що позивач ОСОБА_1 зареєстрована у вищевказаній квартирі.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги той факт, що відповідач визнав позовні вимоги суд приходить до висновку про необхідність визнання житлового будинку (квартири) об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачці 1/2 частки.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України, частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 768,40грн. судового збору, що підтверджено квитанцією №ПН 1302 від 07.10.2019р. АТ «КредоБанк».

Враховуючи вищевикладене, 50 відсотків судового збору в сумі 384,20грн. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

На підставі ст.ст. 10-11, ст. ст. 141,142, 223, 247, 258-259, 263-268, 280-283, 287-289 ЦПК України, ст.ст. 60, 69-71 СК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПП НОМЕР_1 , право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПП НОМЕР_1 , 50 % від сплаченої суми судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири)грн. 20коп. (внесеної згідно квитанції №ПН 1302 від 07.10.2019р. АТ «КредоБанк» у розмірі 768,40грн., оригінал якої знаходиться у матеріалах справи).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського Апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб - адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Головуючий: Л. Ю. Фарина