Ухвала

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 453/1202/17

провадження № 61-2132св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Курницької В. Я. від 04 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В. від18 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 2 680,70 грн недоплаченої йому при звільненні компенсації за 5 днів невикористаної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 січня 2017 року по 19 червня 2017 року, оскільки така компенсація була нарахована відповідачем в порушення вимог закону лише за 26 календарних днів, а не за 31 календарний день, як належало, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 02 січня 2017 року по 19 червня 2017 року в сумі 2 680,70 грн. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком в сумі 149 895,20 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України залишено без задоволення. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року залишено без задоволення.

У січні 2019 року Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України подав касаційну скаргу на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального прав та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу із Сколівського районного суду Львівської області № 453/1202/17.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду з'ясовано, що касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших доплат, тобто ціна позову становить 152 575,90 коп., яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Апеляційним судом вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справи з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За таких обставин касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 19, 260, 389 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, закрити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М.Коротун

В. П.Курило