Постанова

Іменем України

07 березня 2019 року

м. Київ

справа № 761/34836/16-ц

провадження № 61-24892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Малинникова О. Ф., від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Білич І. М., Вербової І. М., Поліщук Н. В., від 12 жовтня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ним та третьою особою ОСОБА_6 укладено договір поруки від 24 листопада 2006 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_6 та банком. За умовами кредитного договору банк надав третій особі у позику 104 700 доларів США з оплатою процентної ставки у розмірі 11,6 % річних. Третя особа зобов'язувалася повністю до 23 листопада 2021 року повернути кошти. Між тим, 28 лютого 2014 року відповідачем були укладені додаткові угоди з позичальником, у яких без його згоди були внесені зміни до умов договору, а отже був збільшений обсяг відповідальності поручителя без його згоди.

Із урахуванням зазначеного, позивач, посилаючись на положення частини першої статті 559 ЦК України, просив визнати припиненою поруку за договором поруки № 07-06-П/19 від 24 листопада 2006 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що викладені позивачем доводи щодо збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Посилання позивача на те, що зміна забезпеченого зобов'язання мала місце за відсутності згоди поручителя на таку зміну, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, не доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у ході розгляду справи не було встановлено обставин щодо збільшення відповідальності позивача як поручителя внаслідок доповнень, укладених до договору зміни основного зобов'язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при вирішенні справи проігноровано той факт, що відповідач встановив щомісячну комісію за користування кредитними ресурсами у сумі 760, 23 грн, що викладено у пункті 1.4.1 додаткової угоди № 3 до кредитного договору, яку було укладено із третьою особою (позичальником), але не погодив це ніяким чином із позивачем (поручителем), що є порушенням пункту 4.4. договору поруки. Також суди не врахували, що уклавши додаткову угоду № 3, відповідач збільшив обсяг відповідальності позивача за відсотками на суму 12 119, 17 доларів США.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, суперечливими та такими, що не підлягають до задоволення. Судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір згідно із яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах, викладених у договорі, 104 700 доларів США.

24 листопада 2006 року укладено договір поруки № 07-06-П/19 від 24 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», поручителем ОСОБА_4 та боржником ОСОБА_6

Згідно договору поруки № 07-06-П/19 від 24 листопада 2006 року поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 07?06-И/19 від 24 листопада 2006 року, укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6

28 лютого 2014 року банк уклав з ОСОБА_6 додаткову угоду № 3 до кредитного договору, якою відстрочив виконання з погашення основного боргу з 28 лютого 2014 року до 10 лютого 2019 року (за вказаний період сторони погодили, що погашення фактично отриманих позичальником коштів, залишок яких становить 70 175, 70 доларів США, не здійснюється). Починаючи з 01 березня 2019 року по 27 лютого 2029 року боржник та банк погодили відновити погашення основного зобов'язання.

Вказаною додаткової угодою № 3 від 28 лютого 2014 року сторони також погодили нарахування відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3 % річних за період з 28 лютого 2014 року по 27 лютого 2017 рік та у розмірі 11,6 % річних за період з 28 лютого 2017 рік по 27 лютого 2029 рік.

Між банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 28 лютого 2014 року укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 24 листопада 2006 року. Банком було погоджено з поручителем збільшення відповідальності боржника перед банком, зокрема у пункті 1.1 додаткової угоди № 1 до договору поруки позивач та відповідач погодили відповідальність поручителя за сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3 % річних за період з 28 лютого 2014 року по 27 лютого 2017 року та у розмірі 11, 6 % річних за період з 28 лютого 2017 року по 27 лютого 2029 року.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК Українизміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК Українизміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК Українипорука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення перероду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, посилаючись на положення частини першої статті 559 ЦК України, просив визнати припиненою поруку, оскільки банком порушені умови зазначеного договору внаслідок збільшення відповідальності поручителя внесенням змін без його згоди до основного зобов'язання.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки останній не довів, що укладення боржником із банком додаткової угоди № 3 до кредитного договору вплинуло на збільшення відповідальності поручителя, визначеної договором пурки, з урахуванням укладеної до нього додаткової угоди № 1.

Судами встановлено, що обсяг відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткової угоди № 3 до кредитного договору зменшився.

З урахуванням додаткової угоди № 3 від 28 лютого 2014 року до кредитного договору сума основного зобов'язання залишилися незмінною, зміна вплинула лише на розмір відсотків за користування кредитом. При цьому укладена 28 лютого 2014 року між банком, боржником та поручителем додаткова угода № 1 до договору поруки, зокрема пункт 1. 1, свідчить про те, що поручитель погодив умови кредитного договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 3 % річних по 27 лютого 2017 року та у розмірі 11,6 % річних за період з 28 лютого 2017 року по 27 лютого 2029 року.

Враховуючи встановлені у справі обставини, зміст та умови укладеної із поручителем додаткової угоди № 1 до договору поруки (пункт 1.1), суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що в результаті укладення 28 лютого 2014 року до кредитного договору додаткової угоди № 3 не відбулося збільшення відповідальності позивача як поручителя без його згоди, а тому підстави для припинення поруки згідно частини першої статті 559 ЦК України відсутні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта