Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 462/8473/15

провадження № 61-25083св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Апеляційногосуду Львівської області від 01 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» (далі - ПАТ «Львівобленерго», Товариство) звернулося до суду з позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що відповідачі є мешканцями квартири № АДРЕСА_1, який перебував на балансі Державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» (далі - ДЖКП ДК «ЛОРТА»). Станом на лютий 2014 року вказані мешканці заборгували ДЖКП ДК «ЛОРТА» 1 503,52 грн за надані житлово-комунальні послуги. 04 квітня 2014 року Залізничним районним судом міста Львова було видано судовий наказ про стягнення вказаного боргу, який було скасовано ухвалою цього ж суду від 28 квітня 2014 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року ДЖКП ДК «ЛОРТА» ліквідовано, право вимоги до боржників передано ПАТ «Львівобленерго». З урахуванням наведеного, Товариство просило стягнути з відповідачів на свою користь вказану заборгованість за житлово-комунальні послуги та понесені судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 05 липня 2016 року у складі судді Кирилюк А. І. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, за який період виникла заборгованість та її розмір.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Львівобленерго» задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 05 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з додатком до договору про відступлення права вимоги від 18 червня 2014 року, який затверджений ухвалою Господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року у справі про банкрутство ДЖКП ДК «ЛОРТА», заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги складає 1 503,52 грн. ПАТ «Львівобленерго» не зазначило періоду, за який виникла вказана заборгованість, а судом встановлено, що з грудня 2012 року (в межах позовної давності) у відповідачів відсутній борг за житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року ПАТ «Львівобленерго» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. ПАТ «Львівобленерго» набуло право на стягнення з боржників ДЖКП ДК «Лорта» боргу за житлово-комунальні послуги на підставі договору про відступлення права вимоги. Заборгованість відповідачів у розмірі 1 503,52 грн була виявлена арбітражним керуючим при здійснення ним своїх повноважень у ліквідаційній процедурі та включена до складу дебіторської заборгованості банкрута, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів початку утворення заборгованості та її помісячного розрахунку з метою встановлення перебігу позовної давності. Борг, про який зазначає Товариство, утворився поза межами позовної давності і відповідачами не оплачувався, оскільки не визнавався.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 462/8473/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІVспоживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1.

За вказаною адресою відповідачі отримували житлово-комунальні послуги, які надавалися ДЖКП ДК «ЛОРТА», при цьому станом на січень 2014 року в них була наявна заборгованість у розмірі 1 503,52 грн.

04 квітня 2014 року Залізничним районним судом міста Львова було видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідачів на користь ДЖКП ДК «ЛОРТА» 1 503,52 грн. заборгованості з оплати за надані житлово-комунальні послуги і 121,80 грн судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 28 квітня 2014 року вказаний судовий наказ скасовано.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

18 червня 2014 року між ДЖКП ДК «Лорта» та ПАТ «Львівобленерго» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2, за яким первісний кредитор (ДЖКП ДК «Лорта») передав, а новий кредитор (ПАТ «Львівобленерго») прийняв на себе право вимоги, що належало первісному кредитору за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам на загальну суму 425 262,88 грн, і став кредитором за цими зобов'язаннями.

Згідно з додатком до вказаного договору, який є невід'ємною його частиною, заборгованість відповідачів складає 1 503,52 грн.

Договір про відступлення права вимоги був затверджений ухвалою Господарського суду Львівської області 09 липня 2014 року у справі про банкрутство ДЖКП ДК «ЛОРТА».

Відмовляючи в задоволенні позову за спливом позовної давності, апеляційний суд виходив з того, що ПАТ «Львівобленерго» не зазначило періоду, за який виникла спірна заборгованість, а судом встановлено, що з грудня 2012 року (в межах позовної давності) у відповідачів відсутній борг за житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Товариство звернулося до суду з цим позовом 10 грудня 2015 року, тобто поза межами трирічної позовної давності.

Верховний Суд не погоджується з наведеним висновком апеляційного суду з огляду на таке.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина друга статті 264 ЦК України).

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України 2004 року є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України 2004 року, перериває позовну давність.

Зазначивши, що з грудня 2012 року у відповідачів відсутній борг за житлово-комунальні послуги, апеляційний суд не встановив, чи перервало позовну давність подання у березні 2014 року ДЖКП ДК «ЛОРТА»заяви про видачу судового наказу (у випадку, якщо це здійснено в межах позовної давності).

Отже, апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства, не визначився з періодом, в якому у відповідачів утворилася заборгованість (з початком перебігу позовної давності), не дослідив наявні в матеріалах справи повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за період з квітня 2011 року по лютий 2014 року (в яких зазначено про існування у відповідачів боргу), у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення в цій частині.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

О. В. Ступак