Справа № 756/8676/19 Головуючий 1 інстанція- Шевчук А.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Верланова С.М.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Оболонського районного суду м.Києва від 15 липня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою та відшкодування моральної шкоди задоволена частково заява представника позивача про забезпечення позову. Ухвалено накласти арешт на належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, неповноту і неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи. Скарга мотивована відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову, як і відсутністю доказів про намір відповідача провести відчуження свого майна, на що безпідставно посилається заявник. Суд не врахував що накладення арешту є найбільш обтяжливим заходом, і полягає у забороні відчуження майна, який обмежує в тому числі права відповідача на користування та володіння вказаним нерухомим майном. Постановлюючи ухвалу про забезпечення позову, суд не врахував вимоги закону щодо співмірності арешту із заявленими вимогами і не навів відповідних мотивів в ухвалі, залишивши поза увагою, що матеріали справи не містять відомостей стосовно ринкової вартості квартири. Суд не дав оцінки тому факту, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення грошових коштів, оскільки судом належним чином не досліджено зміст боргової розписки, на підставі якої заявлено позовні вимоги. Суд не звернув уваги, що відсутні підстави вважати, що у разі задоволення позову може бути утруднене чи стане неможливим виконання судового рішення.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої

- 2 -

інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу про забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Цурка Н.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати ухвалу Оболонського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник позивача адвокат Семашко Д.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в провадженні Оболонського районного суд м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Провадження у справі відкрите 15 липня 2019 року.

Предметом спору у справі є стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 291873,45 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн., а такж судових витрат.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач не бажає добровільно повернути борг за позикою, оскільки направлена позивачем претензія не виконанна відповідачем, розмір позовних вимог є значним, а тому є підстави вважати, що після отримання претензії відповідач може умисно провести відчуження належного йому нерухомого майна, а саме: квартири по АДРЕСА_2 та розпорядитися майном ТОВ «Ільїнська Брама», власником якого він є, що на думку позивача може ускладнити або унеможливити виконання імовірного судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

- 3 -

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захистку прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захисту її прав.

Задовольняючи заяву позивача частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у стягненні грошових коштів у розмірі, який перевищує 300000 грн., так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на відсутність доказів про намір відповідача провести відчуження свого майна, є необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів керується наступним.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

- 4 -

Аналогічні приписи містить ст.18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За таких обставин суд вірно наклав арешт, оскільки невжиття заходів забезпечення позовуможе істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення та ефективний захист прав позивача з огляду на предмет позову та наявність спору між сторонами щодо відшкодування шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту є найбільш обтяжливим заходом, і полягає у забороні відчуження майна, який обмежує в тому числі права відповідача на користування та володіння вказаним нерухомим майном необгрунтовані.

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на порушення судом положень закону щодо його права володіння і розпоряджання власністю не грунтуються на законі.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

При цьому, кодегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи апелянта права власності на належне йому майно. Накладення арешту на належну ОСОБА_1 квартиру за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте жодним не позбавляє апелянта права володіння і користування цією квартирою.

Посилання у скарзі на те, що суд не врахував вимоги закону щодо співмірності арешту із заявленими вимогами і не навів відповідних мотивів в ухвалі, залишивши поза увагою, що матеріали справи не містять відомостей стосовно ринкової вартості нерухомого майна, необгрунтовані.Посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували як вартість належної йому квартири, так і його доводи щодо енспівмірності вжитих судом заходів забезпечення позову.

Окрім того, відхиляючи дані доводи, колегія суддів вважає, що суд урахував вимоги співмірності і задоволив заяву позивача частково, наклавши арешт лише на належну відповідачу квартиру. При цьому суд не вживав заходів забезпечення позову у відношенні майна ТОВ «Ільїнська Брама», власником якого є відповідач ОСОБА_1 , щоб не перешкоджати господарській діяльності товариства.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скарги про те, що суд не дав оцінки факту відсутності між сторонами спору щодо стягнення грошових коштів, оскільки судом належним чином не досліджено боргову розписку, на підставі якої заявлено позовні вимоги.

По-перше, між сторонами наявнй спір щодо повернення грошових коштів, який носить майновий характер і про це свідчить подання позову та направлення претензії. Наявність спору обумовлена вимогами позивача щодо повернення грошових коштів та позицією відповідача, який заперечує наявність у нього обов`язку повернення коштів.

По-друге, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника ОСОБА_1 на

- 5 -

необґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність вивчення змісту розписки, з якої не вбачається обов`язку повернення ним коштів, оскільки наведені у скарзі обставини відповідно до положень цивільного процесуального закону належать до фактичних обставин справи і підлягають з`ясуванню при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог, а також вирішувати наперед питання змісту розписки і правомірності заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що, вживаючи заходи забезпечення позову, суддя не врахував відсутність доказів на підтвердження обставин реальної загрози невиконання чи можливого утруднення виконання судового рішення про задоволення позову є необгрунтованими. Суддя першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову з огляду на предмет позову та наявність спору між сторонами щодо повернення грошових коштів.

При цьому колегія суддів виходить із наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна, оскільки відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів про те, що у випадку імовірного задоволення позову ОСОБА_2 він зможе відповідно до положень ст.18 ЦПК України виконати рішення і одноразово сплатити борг, зокрема відповідач не надав ні доказів про свій матеріальний стан, ні про достатність свого заробітку чи наявність грошових коштів, які б дозволяли сплатити борг і відповідали сумі позову.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Оболонського районного суду м.Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: