Дата документу 13.03.2019 Справа № 317/5248/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/5248/14 Головуючий у 1 інстанції: Громова І. Б.
провадження № 22-ц/807/607/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Тамара Михайлівна, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Т.М., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_4. у віці 76 років померла його двоюрідна тітка ОСОБА_6, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, разом із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_7 без реєстрацію шлюбу. У вересні 2012 року його запросили до себе ОСОБА_6 і її чоловік ОСОБА_7 та повідомили йому про те, що вони себе погано почувають, потребують сторонньої допомоги і з цих підстав хочуть скласти заповіт на його ім'я, а також попросити його про допомогу в догляді за ними.

18.09.2012р. ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчила приватний нотаріус Запорізького міського округу Масловець Л.С., яким заповіла йому усе майно, що їй належатиме на день її смерті. На момент складання заповіту - 18.09.2012р. він проживав разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, забезпечував їх продуктами харчування, ліками, за необхідності відвозив їх до лікарні в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області та до Запорізьких медичних закладів, а його дружина приїжджала та готувала їжу.

За зиму та весну 2013 року стан здоров'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 значно поліпшився, у зв'язку з чим вони не потребували постійного догляду, тому він повернувся додому в м. Запоріжжя та продовжував їх забезпечувати харчами. Наприкінці травня 2013 року, коли він в черговий раз привіз додому ОСОБА_6 продукти харчування, в її будинку вже була її племінниця ОСОБА_9 разом із невісткою ОСОБА_10, з якими раніше у тітки були напружені стосунки, тому він зробив висновок, що ОСОБА_6 примирилася з племінницею.

ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим він у січні 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Карташової Т.М. із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у прийнятті заяви, оскільки ОСОБА_6 склала новий заповіт на ім'я ОСОБА_4.

Наприкінці листопада 2014 року йому стали відомі обставини, за яких був складений заповіт на ім»я ОСОБА_4, з яких вбачається, що волевиявлення заповідача не було вільним. Так, напередодні смерті ОСОБА_6 за станом здоров»я не могла розмовляти, ходити, керувати своїми рухами та діями, оскільки 30.08.2013 року в неї стався інсульт та її паралізувало. При цьому, відповідач не надав ОСОБА_6 належної допомоги, не викликав медичної допомоги та не госпіталізував її до лікарні, що призвело до погіршення її стану. Вона в силу такого стану не реагувала на довкілля, а тому не могла висловити своє волевиявлення на складання нового заповіту.

ОСОБА_3 вважає, що в такому випадку його права як спадкоємця за першим заповітом є порушеними, тому в позові просив суд:

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений 12.09.2013р. приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 6887;

- скасувати видані 25.06.2014р. на його підставі нотаріусом Каратшовою Т.М. на ім»я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом: на земельну ділянку площею 0,3800 га, на земельну ділянку площею 0,0602 га, на грошові вклади, на будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2018 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу з боку відповідача ОСОБА_4 та третьої особи - нотаріуса Карташової Т.М. не надано, хоча ними було отримано копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження 20 грудня 2018р. ( Т. 3 а.с. 102, 103), що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, кожен з яких наполягав на своїй позиції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Масловець Л.С. о 15-25 год. 18.09.2012р., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5., заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось на день її смерті, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вказаний заповіт був зареєстрований в реєстрі за № 3890 (Т.1 а.с. 8).

Відповідно до заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 12.09.2013р., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5., заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось на день її смерті, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6. При цьому, у вказаному заповіті ОСОБА_6 поклала обов'язок на ОСОБА_4 надати право довічного проживання та користування житловим будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_7. Текст заповіту записано нотаріусом зі слів заповідача у зв'язку з похилим віком, хворобою та вадами зору та зачитано вголос нотаріусом, громадянами ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є свідками складання заповіту. Вказаний заповіт був зареєстрований в реєстрі за № 6887 (Т.1 а.с. 9). Виконавцем цього заповіту було призначено ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що остання надала нотаріусу заяву (Т.1 а.с.10)

Отже, новим заповітом ОСОБА_6 скасувала заповіт від 18.09.2012р.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.09.2013р., копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т.1 а. с.6).

ОСОБА_4 прийняв спадщину за заповітом та оформив спадкове майно на себе, отримавши 25.06.2014р. свідоцтва про право на спадщину на дві земельні ділянки, будинок та грошові вклади.

22.12.2014р. з позовом до суду про визнання заповіту, складеного ОСОБА_6 12.09.2013р. на ім.»я ОСОБА_4, недійсним звернувся ОСОБА_3, який вважав, що на час посвідчення цього заповіту волевиявлення заповідача не було вільним в силу тяжкого стану її здоров»я, внаслідок чого вона не могла керувати своїми діями та розуміти їх значення.

В ході розгляду справи судом першої інстанції з приводу стану здоров»я ОСОБА_6 та обставин посвідчення оспорюваного заповіту надали докладні пояснення сторони у справі та третя особа - приватний нотаріус Карташова Т.М., були допитані свідки ОСОБА_13, яка як соціальний працівник відвідувала ОСОБА_6 та була присутня під час складання заповіту; ОСОБА_14, яка є лікарем-терапевтом та відвідувала ОСОБА_6; ОСОБА_15, яка відвідувала ОСОБА_6 як соціальний працівник; ОСОБА_7 як співмешканець померлої ОСОБА_6; ОСОБА_16, який був присутній при складанні заповіту як свідок; ОСОБА_9, яка доглядала ОСОБА_6 в останні місяці перед її смертю; ОСОБА_17, яка відвідувала ОСОБА_6 незадовго до її смерті; ОСОБА_18, який був фельдшером, але не пригадав обставини огляду ОСОБА_6 за викликом до неї швидкої допомоги.

Судом зібрано інформацію з медичних закладів за місцем мешкання ОСОБА_6, зокрема, з КЗ «Запорізька центральна районна лікарня», Кушугумської міської поліклініки, КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги ЗОР».

Також у справі призначались: первинна посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проведена експертами КУ «Запорізька обласна клінічна психіатрична лікарня», а також повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, проведена експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України.

Зібравши до матеріалів справи вказані докази та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що на час складання оспорюваного заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_6 було вільним і відповідало її волі, а тому відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, насамперед, вказував, що ці висновки суду суперечать висновкам проведених у справі судово-психіатричних експертиз.

Перевіривши вказані доводи, колегія знаходить їх слушними з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій ба (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в різ її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено,

що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ст. 1257 ч. 2 ЦК України).

Підставою для визнання заповіту недійсним може бути не просто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (ВССУ, № 343/1571/14-ц, від 26.10.16)

Заповіт визнається недійсним тільки у випадку, коли заповідач при складанні заповіту абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не може керувати ними (Постанова ВСУ від 29 лютого 2012р.).

З висновку первинної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12.10.2015р. за № 614 (Т.2 а.с. 3-13) вбачається, що експерти КУ «Запорізька обласна клінічна психіатрична лікарня» встановили, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту - 12.09.2013р. виявляла ознаки психічного розладу у вигляді вираженого астенічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, інсульт). Внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час вчинення правочину 12.09.2013р.

За результатами проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи експертами Українського науково - дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України було зроблено висновок № 10 від 07.03.2017р., але експерти, які входили до складу комісії, не дійшли одностайності.

Так, експерт-доповідач Олійник О.П. надала висновок про те, що ОСОБА_6 в момент складання заповіту 12.09.2013р. виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок церебрального атеросклерозу, дисциркуліторної енцефалопатії, інсульту), з мнестичними розладами та глибокою астенією, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними у день укладення правочину 12.09.2013р.

Але інший експерт, який входив о складу комісії, Каніщев А.В. виклав окремий висновок як голова комісії (Т.2 а.с.173-183), в якому зазначено, що протягом 2011-2013р. у підекспертної лікарями поліклініки декілька разів констатувалося значне зниження пам'яті, однак конкретні клінічні прояви мнестичних порушень описані не були, лікарем - психіатром ОСОБА_6 ніколи не оглядалася. При лікарському огляді 30.08.2013р. у ОСОБА_6 була діагностовано транзиторна ішемічна атака. Як у цей день, так і при наступному огляді (10.09.2013р.) підекспертна була доступна контакту і висловлювала скарги на стан свого здоров'я, адекватні її об'єктивному соматичному стану.

В окремому висновку вказується, що подальша динаміка загального та психічного стану ОСОБА_6 залишається неясною. Безпосередньо в день укладання заповіту 12.09.2013р. вона медичними працівниками не оглядалася. Показання допитаних у справі на час проведення експертизи осіб стосовно психічного стану підекспертної у вересні 2013р. мають суперечливий характер.

Підсумовуючи вище перелічене, у окремому висновку зазначено, що дані наявної медичної документації є малоінформативними в плані діагностичної та експертної оцінки психічного стану ОСОБА_6 в момент складання заповіту 12.09.2013р. Пояснення допитаних у справі осіб (які не є фахівцями в галузі психіатрії) мають істотні суперечності, які не можуть бути усунені шляхом судово - психіатричного експертного аналізу. Отже, сукупне дослідження наявних у справі фактичних даних не дозволяє дати вичерпної характеристики психічного стану ОСОБА_6 та визначити рівень її прогностичних та критичних здібностей на період часу, що цікавить суд. Враховуючи наведене, не можна однозначно констатувати наявність у ОСОБА_6 ознак будь-якого тяжкого психічного розладу на момент складання заповіту 12.09.2013р., але дійти категоричного висновку про її психічну збереженість у вказаний період часу також не є можливим.

Проаналізувавши висновки двох судово-психіатричних експертиз, суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що повторна посмертна психіатрична експертиза спростувала висновки первісної експертизи, експертами не надано категоричного висновку психічної неспроможності ОСОБА_6 розуміти свої дії, то суд має вирішувати справу, ґрунтуючись на фактичних обставинах, письмових доказах та показах свідків, які не були суперечливими.

Отже, як вбачається з наостанок проведеного аналізу доказів у справі (Т. 3 а.с. 61-62), суд базував свої висновки переважно на показах тих свідків, які були присутні під час посвідчення заповіту: ОСОБА_21, ОСОБА_14, ОСОБА_13, з аналізу яких суд встановив, що ОСОБА_6 під час посвідчення заповіту була притомна та розмовляла з оточуючими, розуміла та чітко усвідомлювала, що відбувається навколо, відповідала на запитання.

Суд вказував, що позивачем не було надано суду доказів, що ОСОБА_6 напередодні своєї смерті перенесла інсульт, який би міг привести останню до того стану, який позбавляв її вільно висловлювати своє волевиявлення.

При цьому, покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_22, ОСОБА_9 та ОСОБА_16 суд не досліджував, пославшись на приписи ч. 12 ст. 33 ЦПК України, оскільки останні були допитані попереднім складом суду.

Проте, колегія вважає, що суд безпідставно надав перевагу показам трьох свідків, які не є фахівцями у галузі психіатрії, таким доказам як висновки експертиз, які були надані спеціалістами в галузі психіатрії та зроблені на підставі комплексного вивчення всіх зібраних доказів у сукупності, до яких входили, зокрема, і покази тих же свідків, напротивагу яким мались протилежні покази інших свідків.

Первісний висновок посмертної судово-психіатричної експертизи складався трьома експертами в галузі психіатрії, які за аналізом медичної документації, показами свідків, сторін та третьої особи дійшли одностайного висновку про повну неспроможність ОСОБА_6 під час складання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Експерт ОСОБА_19 у висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи за аналізом тих же самих дослідницьких матеріалів дійшла такого ж самого висновку.

Отже, такого однокового висновку дійшли одразу четверо експертів, але суд прийняв до уваги лише окрему думку голови комісії у повторній посмертній судово-психіатричній експертизи ОСОБА_20, який не спростував таких висновків та не зробив зворотнього висновку, а лише визнав недостатньою сукупність наданих матеріалів для категоричного висновку про психічну збереженість ОСОБА_6 під час складання заповіту від 12.09.2013р.

Але суд, не будучи експертом в галузі психіатрії, визнав доведеною психічну збереженість ОСОБА_6 за показами тільки цих трьох свідків, які були присутні під час складання заповіту останньою.

Колегія вважає, що перевагу в такій категорії справ, коли саме медична документація та висновки експертиз можуть висвітлити психічний стан особи, оскільки суд і свідки не є фахівцями в галузі психіатрії, слід надавати саме висновкам експертиз, які проведені комісійним складом та з урахуванням всієї сукупності досліджених матеріалів.

Враховуючи, що чотири з п»яти експертів, які здійснювали дослідження психічного стану померлої ОСОБА_6, дійшли висновку про її повну неспроможність розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту від 12.09.2013р., проти одного експерта, якому лише не вистачило інформативності у доказовій базі для визначення стану підекспертної, колегія визнає, що такий стан ОСОБА_6 є доведеним.

Але, зосередившись на доказовій базі психічного стану спадкодавця ОСОБА_6, суд не дослідив, чи прийняв спадщину позивач після смерті останньої.

Встановлено, що ОСОБА_3 на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 не мешкав разом з нею та не був зареєстрований у її будинку АДРЕСА_1.

Позивач також не є спадкоємцем за законом та спадкоємцем обов»язкової частки, заповітом від 12.09.2013р. охоплено все спадкове майно.

Право ОСОБА_3 на спадкування за попереднім заповітом залежить від дійсності наступного заповіту, який скасовує перший.

Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживає постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, яка за положеннями статті 1270 ЦК України має бути подана протягом шести місяців з часу її відкриття, який збігається з часом смерті спадкодавця.

Отже, ОСОБА_3, якщо вважав себе спадкоємцем, то мав подати до 12.03.2014р. заяву нотаріусу про прийняття спадщини, а у випадку неподання такої заяви за вимогами статті 1272 ЦПК України він вважається таким, що не прийняв її.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що звертався до нотаріуса на початку 2014р., але нотаріус не прийняв заяву, оскільки є інший заповіт, яким скасовано попередній.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач вказував, що звертався до нотаріуса тільки в усній формі, та письмових доказів про це у нього не мається.

Для з»ясування цих обставин, колегією було витребувано спадкову справу № 55/2013р, відкриту після смерті ОСОБА_6, за матеріалами якої встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину є ОСОБА_4

ОСОБА_3 також пояснював, що заяв про надання додаткового строку для прийняття спадщини до суду ним не подавалось.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 не приймав спадщину після смерті ОСОБА_6, а тому не може бути заінтересованою особою у розумінні положень ст.ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України. А тому його права не підлягають захисту в обраний спосіб - шляхом визнання заповіту, складеного на іншу особу, недійсним.

Таким чином, колегія вважає, що ці обставини свідчать про порушення норм матеріального права судом, яке є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, що дає право колегії вийти за межі апеляційної скарги відповідно до положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України.

В такому разі у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія скасовує ухвалене у справі рішення, але відмовляє в задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2018 року у цій справі скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 з інших правових підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: