Справа № 487/2916/19
Провадження № 2/487/1549/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участі секретаря Полінкевич К.Г., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

15.04.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у зазначеній квартирі відповідач з 1998 року не проживає.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідає є братом позивача. У квартирі АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані позивач, відповідач, мати сторін ОСОБА_5 та діти позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У 1998 році відповідач забрав своє особисте майно та пішов з квартири, став проживати у цивільному шлюбі із ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 . Більше двадцяти років відповідач у спірній квартирі не проживає, зв`язок із квартирою утратив, його майна у квартирі немає, в оплаті комунальних платежів по квартирі участі не приймає. У 2011 році мати сторін ОСОБА_5 захворіла онкологічним захворюванням, її лікуванням займалась позивач, відповідач участі у догляді та лікуванні матері не приймав. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати сторін ОСОБА_5 померла. Після смерті матері відповідач звернувся до суду з позовом про вселення до спірної квартири, хоча не проживав у квартирі двадцять років. На підставі викладеного позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 13.05.2019 року за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили про їх задоволення у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що Миколаївським апеляційним судом 21.08.2019 року прийнято постанову про усунення перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та про його вселення до зазначеної квартири, а тому відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

21.06.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що вказані у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, оскільки він є інвалідом першої крупи та потребує постійного догляду, а позивач не бажаючи його доглядати вигнала із спірної квартири та не пускала навідати матір, змінила замки у квартирі. Відповідач не проживав у квартирі по домовленості із матерію, оскільки площа та планування квартири не дає можливості одночасного проживання трьох дорослих осіб та особи, яка доглядає відповідача як інваліда. Після смерті матері відповідач у встановленому законом порядку прийняв спадщину. Відповідач не одружений, дітей не має, ОСОБА_8 , є людиною, яка доглядає за ним як за інвалідом та отримує державну допомогу. Відповідач іншого житла не має. Просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст.82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.06.2019 у справі № 487/7631/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення, стягнення майнової та моральної шкодив задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.08.2019 року дане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_3 в дану квартиру.

Як встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.08.2019 року, спірна квартира належала на праві власності за життя матері сторін ОСОБА_5 . Відповідач зареєстрований в даній квартирі з 1981 року, а позивач - 1987 року. І позивач, і відповідач вселилися в цю квартиру ще неповнолітніми дітьми та користувалися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Доказів того, що при їх вселенні до квартири була інша угода про порядок користування цим приміщенням, суду надано не було і сторони на це не посилалися під час розгляду справи.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач на законних підставах зі згоди власника житла вселився в спірну квартиру і таким чином набув право користування нею.

Відповідач не заперечує те, що з 1999 року не проживає в спірні квартирі, що підтверджується і актом про фактичне не проживання від 07.02.2019 року. Проте він наполягає, що його не проживання в спірній квартирі є вимушеним через неприязні стосунки, які склалися між ним та позивачем на побутовому ґрунті ще за життя їх матері, через що між ними виникали конфлікти. Також він посилається на те, що позивач вигнала його з квартири, а він через свій незадовільний стан здоров`я не може чинити опір їй.

Судом також встановлено, що стан здоров`я відповідача підтверджується довідкою МСЕК від 19.03.2007р., з якої вбачається, що відповідач є інвалідом першої групи по зору та потребує постійного стороннього догляду. Раніше згідно пенсійного посвідчення відповідача йому була встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з чим йому призначалася пенсія як інваліду 2 групи з 28.01.2005р. по31.03.2006р. Згідно виписного епікризу стаціонарного хворого, відповідач з 28.02.2016р. по 15.03.2016р. перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ішемічна хвороба серця, гострий інфаркт міокарда передньої стінки і верхівки лівого шлуночку, артеріальна гіпертензія 2 ступеня, Ш стадія, ризик-1V, сахарний діабет П типу середньої тяжкості.

Тому відповідач вважає, що не проживає в спірній квартирі з поважних причин, так як позивач скориставшись його станом здоров`я чинить йому перешкоди в цьому.

Позивач під час розгляду справи заперечувала те, що позивач не проживає в квартирі саме з цих причин, наполягала на тому, що він виселився з квартири добровільно.

Як убачається з матеріалів, за життя матері сторін, ні мати відповідача, ні позивач не зверталися до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив право на користування в спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін, яка була власником спірної квартири. 17 квітня 2018р. відповідач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Зі змісту ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.10.2018р. вбачається, що позивач також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Після смерті матері відповідач намагався вселитися до квартири, однак позивач вважає, що вони не можуть разом проживати в спірній квартирі і його потрібно усунути від права спадкування після смерті матері, а тому звернулася до суду з таким позовом.

Рішення суду про усунення позивача від права спадкування після смерті матері на даний час судом не прийнято.

Про те, що відповідач намагався вирішити питання щодо вселення до квартири свідчать лист Миколаївської місцевої прокуратури № 1 від 20.12.2018р. та лист Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 05.12 2018р., зі змісту яких вбачається, що відповідач звертався до правоохоронних органів із заявами, в яких просив вжити заходів до позивача, яка перешкоджає йому вільному доступу до спірної квартири. Те, що правоохоронними органами не було встановлено ознак кримінального правопорушення в діях позивача та вона не була притягнута до відповідальності за даними зверненнями, оскільки правоохоронні органи дійшли висновку, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, для розгляду яких передбачено інший порядок, не тільки не спростовує той факт, що відповідач не проживає в квартирі та не має вільного доступу до неї, а навпаки підтверджує наявність конфлікту між сторонами щодо надання позивачу можливості проживання в спірній квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , пояснила суду, що є сусідкою позивача. Їй відомо, що сторони тривалий час сварилися і тому відповідач пішов із спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що є сусідом позивача і відповідача по справі не бачив жодного разу за адресою АДРЕСА_3 .

У відповідності до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпо Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Україниської РСР.

Статті 12, 13 ЦК України у частинах 1, 2 передбачають, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до частини п`ятої статті 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з частинами першою та другою статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК Української РСР, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу Української РСР ), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Стаття 150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як було встановлено судом, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідач припинив проживання у спірному житлі через неприязні стосунки, які склалися між ним та позивачем на побутовому ґрунті ще за життя їх матері, через що між ними виникали конфлікти.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки особа, яка може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути визнана внаслідок тривалого не проживання у спірному житлі за власною ініціативою. Відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання вимушено через конфлікт із позивачем.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, існування невиконаного судового рішення, що набрало законної сили, про усунення перешкод ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою та вселення відповідача до спірної квартири, у сукупності з установленими судом обставинами чинення перешкод відповідачу у користуванні вказаною квартирою не дають підстав дійти висновку про те, що відповідач втратив право користування цим жилим приміщенням, а тому позовні вимоги про визнання відповідача втративши право користування квартирою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

Отже, оскільки позивачу в позові відмовлено, а тому понесені нею судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 319, 321, 391,405 ЦК України, ст.ст. 4, 81, 141, 260-265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського Апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 р.

Суддя В.О. Гаврасієнко