ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3168/19 Справа № 212/8137/18 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 26 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 22 грудня 1997 року о 12:00 год. на дільниці №2 горизонту 1200/1190 м. шахти «ім.В.І.Леніна» виробничого об'єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", під час виконання трудових обов'язків, внаслідок падіння з висоти в рудоспуск загинув його батько - ОСОБА_4.

Відповідно до матеріалів розслідування, зокрема з п.11.3 Акту форми Н-1 про нещасний випадок №38 від 02 січня 1998 року, нещасний випадок на виробництві, під час якого загинув ОСОБА_4, стався внаслідок незадовільної організації робіт, зокрема відсутності огорожі рудоспуску на проміжному горизонті. Порушення вимог §166 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних, нерудних та розписних корисних копалин підземним способом». Огляду зависання руди в рудоспуску з небезпечного місця. Порушення виробничої дисципліни робітниками дільниці №2 і шахти.

Згідно п.11.3 Акту форми Н-1 про нещасний випадок №38 від 02 січня 1998 року особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці були визнані гірничий майстер дільниці №2 ОСОБА_6, заступник начальника дільниці ОСОБА_7, головний інженер шахти ОСОБА_5

Пунктом 13.2 Акту форми Н-1 встановлено наявність вини підприємства в порушенні положень §§14,15,16 Єдиних правил безпеки, пункту 2.3 «Положення про нарядну систему», пункту 7.18.1, 7.17.2 «Системи управління організації праці». Матеріалами розслідування вину самого потерпілого ОСОБА_4 у нещасному випадку, який стався з ним, встановлено не було.

Внаслідок смерті батька позивачу завдано моральної шкоди, так як він втратив рідну йому людину, якого дуже любив. Смерть батька призвела до того, що позивач зазнав сильного нервового потрясіння, до теперішнього часу постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають його навіть до теперішнього часу. Після смерті батька позивач у справі, якому виповнилось лише 12 років, залишився без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу їх сім'ї. Неспроможність у повній мірі задовольняти свої нагальні життєві потреби, обмеження у здобутті вищої освіти завдали позивачу додаткових моральних переживань. Просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві у розмірі - 176 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави - судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує на порушення судом принципів рівності перед судом права доступу до правосуддя, змагальності сторін. При цьому зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд відобразив і надав правову оцінку лише доводам позивача, викладеним у позовній заяві і проігнорував доводи і аргументи відповідача, зазначені у відзиву на позовну заяву, тому вважає, що рішення ґрунтується виключно на доводах однієї із сторін, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Відповідач вважає, що на момент виникнення спірних правовідносин - грудень 1997 року чинним був ЦК УРСР від 18.07.1963 року, норми якого не передбачали відшкодування моральної шкоди членам сім'ї потерпілого, тобто на той час діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472 (надалі - Правила). Відповідач вважає, що позивачем не доведено, що він підпадає під дію одного з чотирьох пунктів ст.456 ЦК УРСР, де було закріплено перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди, в тому числі і моральної, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, посилаючись на п.11 Правил, відповідач вказує, що позивачем порушено встановлений законом порядок звернення за отриманням відшкодування моральної шкоди, а також пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права, який він не просив йому поновити.

Окрім того, відповідач вважає, що у нещасному випадку винна інша юридична особа, правонаступником якої не є ПАТ «Кривбасзалізрудком», а також звертає увагу, що згідно Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто не міг перевищувати 2550 грн.

На думку відповідача судом не враховано, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт моральної шкоди, а саме висновок відповідної МСЕК. Відповідач не погоджується і з визначеним судом розміром моральної шкоди, вважає, що він не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, оскільки значно завищений, такий, що не відповідає сталій судовій практиці, яка склалася в судах України.

Також, відповідач наголошує на тому, що стягнення моральної шкоди з відповідача є втручанням держави у мирне володіння майном юридичної особи, оскільки з підприємства стягуються кошти, які є його власністю і таке стягнення не можна назвати правомірним.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, народився 10 грудня 1985 року. Батьками в свідоцтві про народження записані ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого Терновським районним відділом РАЦС м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області.(а.с.8)

За життя ОСОБА_4 працював підривником на шахті «імені В.І. Леніна» Виробничого об'єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

22 грудня 1997 року о 12:00 год. на дільниці №2 горизонту 1200/1190 м. шахти «ім.В.І.Леніна» виробничого об'єднання «Кривбасруда» під час виконання трудових обов'язків, внаслідок падіння з висоти в рудоспуск, ОСОБА_4 загинув, про що підприємством складений акт форми Н-1 №38 від 02.01.1998 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с.4-7).

Згідно п.13 вказаного акту особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці були визнані: гірничий майстер дільниці №2, заступник начальника дільниці № 2 та головний інженер шахти (а.с.6-зворот.).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався статтею 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, Законом України «Про охорону праці» статтею 153, КЗпП України й виходив з того, що смерть батька позивача ОСОБА_4 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов'язків 22.12.1997 внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку із чим обґрунтовано поклав обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька на ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно роз'яснень викладених у п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ст.440-1 ЦК України в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, яка діяла на момент виникнення правовідносин (22.12.1997) є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини і не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, така моральна шкода за наявності для цього підстав має бути відшкодована особою, яка її заподіяла, на підставі ст.440-1ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу як члену сім'ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв'язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров'я на виробництві.

Судом перевірено і встановлено, що нещасний випадок стався з батьком позивача на робочому місці під час виконання трудових обов'язків та призвів до його смерті. Нещасний випадок визнаний таким, що пов'язаний з виробництвом, про що складено акт №38 від 02.01.1998 року, в якому визначено причини нещасного випадку, зокрема: незадовільна організація робіт, порушення виробничої дисципліна працівниками дільниці № 2 та шахти, особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці були визнані гірничий майстер дільниці №2 ОСОБА_6, заступник начальника дільниці ОСОБА_7, головний інженер шахти ОСОБА_5, вина самого потерпілого не була встановлена.

Таким чином, суд встановив, що роботодавець не створив безпечні умови праці на підприємстві, де працював померлий, тим самим порушивши норми ст.153 КЗпП України, ст.17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов'язок.

Доводи відповідача щодо порушення судом норм матеріального права, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, колегія суддів, з наведених вище підстав, вважає необґрунтованими.

Не можна погодитись також із доводи відповідача, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем.

Так, з рішення суду видно, що судом перевірено та встановлено, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є правонаступником ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», заснованого Державною акціонерною компанією «Укррудпром» на виконання спільного наказу Держкомітету промислової політики України та Фонду державного майна від 19.02.2001 року №66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький залізорудний комбінат». Таким чином, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є юридичною особою, утворення якої відбулось за наслідками реорганізації іншої юридичної особи, а саме ДП «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджено, наданим відповідачем Статутом в редакції від 30.03.2011 р. (а.с.41-44).

Суд також врахував, що відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд визнав загальновідомими обставини перебування в складі ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» шахти «імені В.І.Леніна», на якій працював та загинув батько відповідача, і яка, за наслідками декомунізації, на час розгляду справи судом перейменована в шахту «Тернівська» і вказані обставини підтверджуються історичною довідкою, розміщеною на офіційному сайті відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» ( http://www.krruda.dp.ua/pro-nas/).

Відповідно до роз'яснень зазначених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок нещасного випадку, який стався з ним під час виконання трудових обов'язків, тому і поклав обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька, на ПАТ «Кривбасзалізрудком» .

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв'язку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що після смерті батька позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки залишився без батька у віці 12-ти років. У зв'язку зі смертю батька позивач позбавлений можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення життєвих зв'язків, призводить до необхідності докладати зусилля для організації свого життя.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1, який втратив батька внаслідок не створення відповідачем безпечних умов праці на підприємстві.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача, що визначеним судом розміром стягнутої моральної шкоди необґрунтований належним чином, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, який залишився без батька, характер психологічної травми, яку він отримав у віці 12-ти років у зв'язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: