Ухвала

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-97/11/1609

провадження №61-20441ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця Полтавського виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця.

Скаргу мотивовано тим, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року заявника тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта до виконання зобов`язань за зведеним виконавчим провадженням. 17 травня 2019 року приватний виконавець Гречин Н. В. звернулася до Адміністрації Державної прикордонної служби України, сформувавши лист та надавши копію вищевказаної ухвали, чим зобов`язала внести ОСОБА_1 до бази даних Державної прикордонної служби України як особу, якій заборонений виїзд за межі України, всупереч тому, що ухвала Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року не набрала законної сили.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення частини вимог скарги без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Висновки судів мотивовані тим, що відповідно до положень процесуального законодавства ухвала про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України підлягає негайному виконанню, а тому дії приватного виконавця з направлення вказаної ухвали до Державної прикордонної служби України є законними.

У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника ? юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до частини другої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Оскільки положеннями частини першої статті 157 ЦПК встановлено, що ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження, законодавцем передбачено аналогічний порядок виконання ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Примірник ухвали одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються такі заходи і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Із урахуванням наведених законодавчих норм, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні скарги заявника, оскільки, надсилаючи до Адміністрації Державної прикордонної служби України ухвалу Київського районного суду від 16 травня 2019 року, приватний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця Полтавського виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Білоконь