КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/5409/18 Головуючий у 1 інстанції: Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/3224/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Дубас Т.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що від 05 червня 2004 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 09 березня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з нею (позивачкою).

На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.2005 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи ВІД 05.08.2005 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, добровільно відповідач не сплачує аліменти, у зв'язку з чим виникла заборгованість за період від січня 2015 року до 07.03.2018 року в сумі 42 913 грн. 21 коп.

Тому позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню за несплату аліментів за період від 2015 року до березня 2018 року у розмірі 12 460 грн. 21 коп.

Крім того, відповідно до довідки-розрахунку про заборгованість зі сплати аліментів від 15.11.2010 року з ОСОБА_2, виданої старшим державним виконавцем ВДВС Гагаринського РУЮ в м.Севастополь заборгованість станом на 01.11.2010 року становить 24 185 грн. Зазначала, з відповідача підлягає стягненню пеня за несплату аліментів за період від 2005 року до жовтня 2010 року у розмірі 7 354 грн. 43 коп. і загальна сума пені становить 19 814 грн. 64 коп.

Тому просила суд стягнути з ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 19 814 грн. 64 коп. та судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 10 000 грн. та судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови, якою відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з останньої 1 057 грн. 21 коп. судових витрат.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з матеріального та сімейного стану платника аліментів та того, що він перебуває на обліку в УСЗН Києво-Святошинської РДА, є інвалідом 3 групи, періодично проходить стаціонарне лікування, а його єдиним доходом є державна соціальна допомога інвалідам 3 групи, доходу від підприємницької діяльності ним не задекларовано і матеріали справи не містять доказів існування у відповідача іншого доходу, ніж державна соціальна допомога.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між ними було розірвано 09 березня 2006 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07.11.2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку/доходу/ щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи від 05.08.2005 року (а.с.12).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої старшим державним виконавцем ВДВС Гагарінського РУЮ у м.Севастополі від 15.11.2010 року заборгованість боржника ОСОБА_2 станом на 01.11.2010 року склала 24 185 грн. (а.с.14-15).

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданої старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Литвин С.В. №5388 від 12.03.2018 року заборгованість боржника ОСОБА_2 станом на 07.03.2018 року склала 42 913 грн. 21 коп. (а.с.16-18).

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви.

За змістом ч.1, 3 ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з ч.1 ст.196 ЦПК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Таким чином, як вірно зазначив суд, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - вирахувати розмір пені, виходячи з суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен з прострочених платежів та визначивши її загальну суму (постанова Верховного суду від 25.04.2018 року, провадження №14-37цс18).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Враховуючи правову природу пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилося стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувалися.

Таким чином, неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року № 6-300цс16.

Суд вірно вважав, що не заслуговують на увагу докази відповідача про те, що він здійснював оплату аліментів, та як з них не вбачається, що кошти перераховувались саме ОСОБА_3 в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів суд правильно вважав за необхідне виходити з розрахунку заборгованості по аліментах, складеного старшим державним виконавцем ВДВС Гагарінського РУЮ у м.Севастополі станом на 01.11.2010 року та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області станом на 07.03.2018 року відповідно до ч.3 ст. 195 СК України.

Наданий позивачкою розрахунок суд вірно прийняв за основу для нарахування пені, так як він був проведений відповідно до вимог ст.196 СК України за період несплати аліментів на утримання дитини.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягала до стягнення сума неустойки за період від серпня 2005 року до жовтня 2010 року, а також за період від січня 2015 року до березня 2018 року, яка вираховується у розмірі 1% від суми заборгованості по аліментах, помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість та шляхом додавання пені за кожен місяць і склала 7 354 грн. 43 коп. та 12 460 грн. 21 коп. Разом сума пені скла 19 814 грн. 64 коп.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що платник аліментів перебуває на обліку в УСЗН Києво-Святошинської РДА, є інвалідом 3 групи, періодично проходить стаціонарне лікування, його єдиним доходом є державна соціальна допомога інвалідам 3 групи, а доходу від підприємницької діяльності ним не задекларовано і матеріали справи не містять доказів існування у відповідача іншого доходу, ніж державна соціальна допомога, тому суд вірно вважав за можливе зменшити розмір пені за вказаний позивачкою у позові період до 10000 грн.

Притому, як зазначив суд, розмір пені не перевищує загальний розмір заборгованості по аліментах, а стягнення пені за несплату аліментів є заходом відповідальності, спрямованим насамперед на забезпечення належного виконання аліментного зобов'язання платником аліментів.

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-X11) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Тобто, стягуючи саме такий розмір неустойки, суд виходив з інтересів дитини, оскільки батько виконує свій обов'язок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти сплачує не в повному обсязі, і внаслідок чого дитина не отримує встановленого матеріального забезпечення з боку відповідача.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: