Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 569/11995/15-ц

провадження № 61-35203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року, у складі судді Ковальова І. М., та постанову апеляційного суду Рівненської області від 27 березня 2018 року, у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5про відшкодування матеріальної і моральної та шкоди, завданої споживачу неналежним наданням послуг з правової допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2012 року між сторонами було укладено угоду-доручення, відповідно до умов якої ОСОБА_5, діючи на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 30 січня 2004 року, зобов'язалась добросовісно виконувати обов'язки захисника сина позивача - ОСОБА_6 у кримінальній справі за його обвинуваченням за частиною другою статті 185, частиною другою статті 187 КК України. Всупереч вимогам статті 903 ЦК України та умовам угоди-доручення щодо визначення розміру плати за надані повіреним послуги, додаткової угоди між сторонами укладено не було.

Після підписання даної угоди-доручення, ОСОБА_4 було надано відповідачу грошові кошти у сумі 4 000 грн, та, в кінці листопада 2012 року, ще 16 000 грн, що є розміром гонорару, визначеного самою ОСОБА_5 При цьому, квитанції чи платіжного чеку про отримання вказаних коштів відповідач їй не надала.

26 березня 2015 року, внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків як адвоката, кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Рівненської області (далі - КДКА Рівненської області) відносно ОСОБА_5 було порушене дисциплінарне провадження. Рішенням КДКА Рівненської області від 23 квітня 2015 року дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_5 закрито у зв'язку із закінченням річного строку притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності. При цьому вказаним рішенням встановлено наявність в діях ОСОБА_5 ознак дисциплінарного проступку: невиконання своїх обов'язків щодо неподання в установленому порядку апеляції на вирок суду та порушення інших обов'язків адвоката, передбачених законом, щодо зайняття у справі позиції всупереч волі клієнта.

Позивач зазначала, що внаслідок непрофесійних та протиправних дій відповідача вона була змушена звертатись за здійсненням захисту її сина та наданням правової допомоги до інших адвокатів. Вказувала, що такі дії відповідача спричинили їй моральну шкоду, що виявилось у душевних стражданнях та порушенні звичного способу життя, розмір якої, з урахуванням уточнених позовних вимог, нею оцінено в 50 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване необґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_4, неподанням нею доказів сплати відповідачу коштів (гонорару) в розмірі 16 000 грн, а також недоведеністю, всупереч приписам статті 1167 ЦК України, наявності моральної шкоди, протиправності діяння ОСОБА_5, її вини у заподіянні такої шкоди позивачу. Позивачем не зазначено характер, обсяг та глибина заподіяних їй моральних страждань та їх наслідки.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року рішення місцевого суду скасовано. У задоволенні позову

ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав. Апеляційним судом зазначено про недоведеність факту отримання відповідачем від позивача винагороди за угодою-дорученням, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з останньої суми майнової шкоди. Водночас, апеляційним судом констатовано факт неналежного виконання з боку відповідача обов'язків за угодою-дорученням про надання правової допомоги, що, на думку суду, є достатньою і справедливою для ОСОБА_4 сатисфакцією моральної шкоди, що була їй завдана.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2018 року рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 27 березня 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки між сторонами виникли правовідносини, які носять договірний характер, до них не можуть бути застосовані норми статті 1167 ЦК України. У зв'язку з тим, що ні Конституцією України, ні спеціальним законом, який регулює діяльність адвоката, ні угодою-дорученням не передбачено відшкодування моральної шкоди, такі вимоги позивача є безпідставними.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року, в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, залишене без змін постановою Верховного Суду від 30 січня 2018 року набрало законної сили та не є предметом касаційного оскарження.

У касаційній скарзі заявник наголошує, що саме факт порушення її прав, доказом наявності якого є рішення кваліфікаційно-дисциплінарної палати адвокатури Рівненської області, є підставою для відшкодування спричиненої їй моральної шкоди. У зв'язку з чим необґрунтованою є відмова у задоволенні її позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

Відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2012 року сина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2012 року вищевказаний вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

12 листопада 2012 року між сторонами було укладено угоду-доручення про надання правової допомоги, за умовами якої, зокрема, ОСОБА_5, як адвокат, взяла на себе зобов'язання виконувати обов'язки захисника сина ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у кримінальній справі по обвинуваченню його за частиною другою статті 185, частиною другою статті 187 КК України, у Рівненському міському суді Рівненської області.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 185, частиною першою статті 187 КК України та призначено покарання із застосуванням статей 70, 71 КК України у вигляді п'яти років шести місяців позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2014 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_6 у частині засудження його за частиною першою статті 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з частини першої статті 187 КК України на частину другу статті 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років. У частині засудження ОСОБА_6 за частиною другою статті 185 КК України вказані вирок та ухвалу скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування статті 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2009 року щодо ОСОБА_6 встановлено виконувати самостійно. У решті вирок та ухвалу судів залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2014 року касаційні скарги захисників ОСОБА_4, ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_6 в частині засудження за частиною першою статті 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з частини першої статті 187 КК Українина частину другу статті 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років. У частині засудження ОСОБА_6 за частиною другою статті 185 КК України вирок та ухвалу суду скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування статей 70 і 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 липня 2009 року щодо ОСОБА_6 встановлено виконувати самостійно. У решті вирок та ухвалу судів залишено без змін.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми спричиненої моральної шкоди ОСОБА_4 посилалась на неналежне виконання відповідачем, як адвокатом, обов'язків покладених на неї умовами укладеної між ними угоди-доручення від 12 листопада 2012 року.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Натомість, правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року виходив, серед іншого, із необхідності дослідження змісту укладеної угоди-доручення на предмет закріплення у ній умов, що стосуються відшкодування моральної шкоди, а також з'ясування того, які саме норми права регулюють відшкодування шкоди у договірних відносинах.

Так, при новому розгляді справи,суд апеляційної інстанції врахував висновки і мотиви, з яких було скасоване судове рішення в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині, що пояснюється існуванням між сторонами договірних правовідносин, які виникли на підставі підписаної ними угоди-доручення, неможливістю застосування до даних правовідносин положень статті 1167 ЦК України, а також тим, що ані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ані укладеним між сторонами договором відшкодування моральної шкоди не передбачено за будь-яких умов.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що апеляційним судом при розгляді справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Залишаючи без змін постанову апеляційного суду, якою скасоване рішення суду першої інстанції, оцінка законності і обґрунтованості рішення місцевого суду колегією суддів не надається.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Рівненської області від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська