ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Чернівці

Справа № 724/1709/18

Провадження № 22-ц/822/283/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар: Скрипка С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Хотинська районна лікарня» Хотинської районної ради про відшкодування майнової шкоди, моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, головуючий у І-й інстанції - Гураль Л.Л.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом до Хотинської центральної районної лікарні Чернівецької області про відшкодування майнової шкоди (реальні збитки та упущена вигода), моральної шкоди та зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 26 листопада 1991 року працює на посаді лікаря-хірурга поліклінічного відділення Хотинської центральної районної лікарні.

Наказом по управлінню охорони здоров'я Чернівецької ОДА від 08 червня 2011 року підтверджена кваліфікація лікаря-хірурга першої категорії та продовжено термін посвідчення до 08 червня 2016 року. Дана (перша) кваліфікаційна категорія зі спеціальності «хірургія» відповідає 13 розряду Єдиної тарифної сітки. Однак, починаючи з 09 червня 2016 року, його заробітна плата нараховується по 11 тарифному розряду (без кваліфікаційної категорії). При цьому, відповідач не забезпечив йому можливість післядипломної освіти для підтвердження (чи підвищення) кваліфікаційної категорії, у зв'язку з чим він був змушений за власні кошти придбати путівки на курси підвищення кваліфікації у 2011 році. Його заява від 09 листопада 2012 року про необхідність компенсації вартості зазначених путівок залишена відповідачем без відповіді.

Зазначав, що під загрозою втрати права на зайняття діяльністю лікаря-хірурга, в кінці серпня 2016 року він отримав від колеги путівку № 4 з Вищого державного навчального закладу «Буковинський державний медичний університет» для направлення на передатестаційний цикл (05.09-07.10.2016р.) на госпрозрахунковій основі вартістю 2 150 грн, яку він самостійно оплатив. Замовник путівки (Хотинська ЦРЛ) відмовився укласти угоду із виконавцем.

Вважає, що покладення обов'язку на працівника самостійно оплачувати післядипломне навчання за рахунок заробітної плати є порушенням Конституції України та вимог чинного законодавства. Обов'язок забезпечення підвищення кваліфікації робітника, як гарантований державою вид безоплатної післядипломної освіти, покладається на роботодавця і здійснюється шляхом видачі путівок, якими позивач не був забезпечений, тобто позбавлений мінімальних державних гарантій.

Просив відшкодувати майнову шкоду (реальні збитки), а саме, вартість самостійно придбаних та оплачених путівок на післядипломну освіту в 2011 році в сумі 1 230,19 грн, з яких 1220,00 грн - вартість путівок, 10,19 грн - комісія банку; майнову шкоду (упущену вигоду) за період з 01 лютого 2011 року по 30 вересня 2018 року, а саме, 1 852,85 грн - індекс інфляції, 283,00 грн - 3% річних, 2476,43 грн - пеня; майнову шкоду (реальні збитки) - вартість самостійно придбаної путівки на післядипломну освіту в 2016 році (2 150,00 грн) та комісію банку (15,05 грн) в загальному розмірі 2 165,05 грн; майнову шкоду (упущену вигоду) за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2018 року, а саме індекс інфляції 579,26 грн, 3% річних 130,00 грн, пеню 1 270,98 грн; зобов'язати відповідача відшкодувати майнову шкоду (упущену вигоду) шляхом щомісячної компенсації (донарахування) заробітної плати - різниці між 13 та 11 розрядами єдиної тарифної сітки, починаючи з червня 2016 року до збереження трудових відносин, із донарахуванням індексу інфляції та 3% річних боргу на термін дії сертифіката лікаря-спеціаліста, або здійснювати щомісячну доплату до посадового окладу в розмірі 20%; зобов'язати відповідача зробити перерахунок та проіндексовану виплату щорічної та додаткової відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016, 2017, 2018 роки із розрахунку заробітної плати 13 тарифного розряду; зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Хотинська районна лікарня» Хотинської районної ради на користь ОСОБА_1 вартість понесених витрат на навчання, а саме придбаних путівок в 2011 році в сумі 1 230,19 грн та придбаних путівок в 2016 році в сумі 2 165,05 грн, а всього 3 395,24 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначає, що неправомірними діями відповідача йому завдана шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст. 625 ЦК України з нарахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення. Його заробітна плата повинна нараховуватись з розрахунку 11-го тарифного розряду. У зв'язку із зазначеними неправомірними діями відповідача йому завдана моральна шкода.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині позовних вимог, у яких було відмовлено, то, додержуючись принципу застосування меж апеляційного перегляду справи, рішення місцевого суду в частині задоволених вимог апеляційним судом не переглядається і на предмет законності та обґрунтованості у цій частині не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме на роботодавця, тобто відповідача у справі, покладено обов'язок організації проведення за рахунок останнього підвищення кваліфікації лікаря, який працює у відповідному закладі охорони здоров'я. Однак відповідачем будь-яких дій щодо забезпечення позивача путівками на цикли тематичного удосконалення зроблено не було, що стало підставою для позивача за власні кошти придбати відповідні путівки, внаслідок чого були порушені трудові права позивача, а саме, право на пiдвищення квалiфiкацiї за рахунок роботодавця. Договірних правовідносин між сторонами у справі не встановлено, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції, 3% річних та пені є необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки позивачем не зазначено, в чому полягають душевні страждання, які призвели до порушення звичайного для нього способу життя, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Однак з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює в комунальному некомерційному підприємстві «Хотинська районна лікарня» Хотинської районної ради, яка є правонаступником Хотинської центральної районної лікарні.

Позивачу видано посвідчення № 189, з якого видно, що він проходив атестацію в атестаційній комісії при управлінні охорони здоров'я Чернівецької обласної державної адміністрації і йому присвоєна кваліфікація лікаря-хірурга зі спеціальності «хірургія» першої категорії терміном дії до 27 червня 2011 року, та в подальшому продовжено до 08 червня 2016 року відповідно до наказу по управлінню охорони здоров'я Чернівецької обласної державної адміністрації від 08 червня 2011 року.

Заробітна плата, як зазначено у частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частині першій статті 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно пункту 2.2.5 наказу МОЗ України від 05 жовтня 2005 року № 308/519 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення», посада лікаря-хірурга першої категорії відноситься до 13 тарифного розряду, посада лікаря-хірурга без категорії - до 11 тарифного розряду.

Враховуючи, що присвоєна кваліфікація першої категорії позивача ОСОБА_1 була дійсною до 08 червня 2016 року, відповідачем правомірно з 09 червня 2016 року заробітна плата нараховується відповідно до 11 тарифного розряду.

Відповідно до IV розділу Положення про порядок проведення атестації лікарів, затвердженого наказом МОЗ України від 19 грудня 1997 року № 359, атестації на підтвердження кваліфікаційної категорії підлягають (за бажанням) особи, яким присвоєні кваліфікаційні категорії, у строк до п'яти років з дня попередньої атестації.

Пунктами 2, 3 вказаного Положення передбачено, що відповідно до Закону України "Про професійний розвиток працівників" від чергової атестації, за наявності у них кваліфікаційної категорії, на підтвердження кваліфікаційної категорії звільняються: працівники, які відпрацювали на відповідній посаді менше одного року; одинокі матері або одинокі батьки, які мають дітей віком до чотирнадцяти років; вагітні жінки та особи, що знаходяться у відпустці для догляду за дитиною або дитиною-інвалідом, інвалідом дитинства згідно з чинним законодавством.

Відповідна кваліфікаційна категорія підтверджується наказом органу охорони здоров'я, при якому створена комісія, за поданням керівника підприємства, установи, організації.

Перед атестацією на підтвердження кваліфікаційної категорії лікарі проходять курси підвищення кваліфікації або передатестаційний цикл в закладах післядипломної освіти або на факультетах післядипломної освіти лікарів.

Атестація на підтвердження кваліфікаційної категорії проводиться без співбесіди з лікарем на основі поданих документів.

Згідно з п. 4 Положення лікарі, які бажають пройти атестацію на підтвердження кваліфікаційної категорії, подають необхідні документи до атестаційної комісії не пізніш як за два місяці до початку її роботи.

До атестаційної комісії подаються: 1) заява лікаря; 2) звіт про професійну діяльність за останні три роки, затверджений керівником установи, в якій лікар працює (фізичні особи - підприємці, які одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, звіт затверджують особисто);

3) атестаційний листок; 4) копії документів: диплома, трудової книжки, сертифіката лікаря-спеціаліста або посвідчення про наявність кваліфікаційної категорії, якщо таке було видано раніше; 5) посвідчення про проходження курсів підвищення кваліфікації або свідоцтво про проведення іспиту зі спеціальності після закінчення передатестаційного циклу.

Місце проведення атестації лікарів-спеціалістів на підтвердження кваліфікаційної категорії зазначено в пунктах 6, 7 розділу І цього Положення.

У пунктах 5, 6 Положення зазначено, що за результатами атестації на підтвердження кваліфікаційної категорії атестаційна комісія приймає рішення щодо підтвердження кваліфікаційної категорії з конкретної лікарської спеціальності. При підтвердженні лікарем кваліфікаційної категорії в посвідченні проставляється відповідна відмітка або видається нове посвідчення, якщо у попередньому не залишилось місця для відміток, у двотижневий строк з дня атестації.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо ненарахування заробітної плати з 09 червня 2016 року відповідно до 13 тарифного розряду є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки у позивача закінчився термін кваліфікаційної категорії та відповідно до вказаного Положення про порядок проведення атестації лікарів продовжено його не було.

Разом з тим, в мотивувальній частині рішення суд помилково зазначив, що не доведені жодними доказами твердження позивача про те, що йому заробітна плата нараховується із розрахунку 11-го тарифного розряду ЄТС, а не 13-го, оскільки дана обставина підтверджується розрахунковими листками з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за травень, червень та липень 2016 року.

Даний висновок суду першої інстанції є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи не призвів.

Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що доказів щодо заподіяння позивачу моральної шкоди та щодо обґрунтування її розміру до суду позивачем надано не було.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Так, з урахуванням вимог трудового законодавства, у справах, у яких оспорюється порушення законних прав та інтересів працівника, саме відповідач повинен довести відсутність порушення законодавства про працю.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Згідно з частинами першою та п'ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання щодо моральної шкоди, суд першої інстанції не з'ясував чи було порушення прав працівника у сфері трудових відносин та які дії чи бездіяльність власника призвели до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків.

Як встановлено судом, бездіяльність відповідача щодо забезпечення позивача путівками на цикли тематичного удосконалення, що стало підставою придбавати за власні кошти відповідні путівки, призвела до порушення трудових прав позивача, а саме, права на пiдвищення квалiфiкацiї за рахунок роботодавця, що свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Вирішуючи питання про повернення позивачу вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди та визначаючи розмір такого відшкодування, колегія суддів виходить з характеру та обсягу страждань позивача, їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, також з урахуванням принципів виваженості, розумності та справедливості визначає розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн.

За наведених вище обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідача відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Однак колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно вимог про стягнення з відповідача нарахованого індексу інфляції, 3% річних та пені.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Даний висновок викладено в постанові ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017р.

Грошовим зобов'язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, договірних відносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача простроченого грошового зобов'язання перед позивачем, у справі не встановлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені.

Даний правовий висновок викладено в постанові ВС від 17 січня 2019 року у справі № 296/1390/18.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення положень статті 625 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду - скасуванню з частковим задоволенням позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись статтями 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Хотинська районна лікарня» Хотинської районної ради на користь ОСОБА_1 1 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 12 березня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко