Справа № 167/1080/18 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/498/19 Категорія: 6 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2003 року по 14 травня 2013 року.

В період шлюбу за спільні сімейні кошти колишнім подружжям було придбано житловий будинок в АДРЕСА_1 вартість якого на момент придбання складала 9346, 00 гривень. В зазначеному нотаріальному договорі купівлі-продажу було вказано покупцем лише відповідача ОСОБА_3, однак оскільки будинок був придбаний за спільні кошти та в період шлюбу сторін позивач вважає, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Земельні ділянки для будівництва і обслуговування будинку площею 0,25 га та площею 0,1311 га були подаровані позивачу та відповідачу в рівних частинах.

На день звернення з даним позовом до суду між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу нерухомого майна.

Просить поділити майно, що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 05 жовтня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та ухвалою від 20 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду .

На адресу Рожищенського районного суду Волинської області надійшла заява позивача ОСОБА_2 про залишення її позову без розгляду.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 21 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності залишено без розгляду.

Від представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4 до суду першої інстанції надійшла заява про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами та стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, у звязку з порушенням процесуальних норм, просить ухвалу суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, який в задоволені заяви представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити .

Заслухавши представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи заяву представника відповідача ОСОБА_4, суд першої інстанції послався на положення частини 5 статті 142 ЦПК України, частину 3 статті 137 ЦПК України та дійшов висновку, що за наявності доказів про понесені витрати такі підлягають стягненню з позивача у зв'язку з поданням заяви про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.

Судом встановлено, що у провадженні суду знаходилась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про залишення її позову без розгляду, і така заява задоволена судом про що 21.02.2019 року постановлена відповідна ухвала. (а.с. 99,104).

Доводи відповідача, що позивач та її представник, зловживаючи своїми процесуальними правами, з метою приховування безпідставності позовних вимог, подали заяву про залишення позову без розгляду без врахування стадії розгляду справи є безпідставними. Жодною із сторін ухвала суду про залишення позову без розгляду не була оскаржена та набрала законної сили. Суд при винесені даної ухвали прийшов до висновку про наявність правових підстав для прийняття заяви ОСОБА_2 та залишення позову без розгляду і такі висновки ніким не оспорені.

Відповідно до частини п'ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб'єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

У зв'язку з цим висновок суду першої інстанції про компенсацію витрат на правову допомогу, здійснених ОСОБА_3, лише за те, що позивач подав заяву про залишення його позову без розгляду, є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б могли б свідчити про необґрунтованість дій позивача при зверненні до суду, або ж при написанні заяви про залишення позову без розгляду.

Натомість, як встановлено в судді апеляційної інстанції, позивач вважаючи будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, їх спільної з відповідачем сумісною власністю подружжя, бажає його поділу. Фактично між сторонами існує спір, оскільки відповідач заперечує право ОСОБА_2 на даний об'єкт нерухомого майна.

В суді апеляційної інстанції представник позивача вказувала, що причиною залишення позову без розгляду слугував стан здоров'я ОСОБА_2, яка перебуває на 8 місяці вагітності, що ускладнювало її участь в судових засіданнях в яких вона бажала особисто приймати участь. Вказувала, що у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем позивача, наявністю на утриманні двох неповнолітніх дітей, значними витратами на винаймання житла позбавлена ОСОБА_2 була позбавлена можливості уклади угоду з іншим адвокатом з метою її представництва в суді. Такі доводи ніким не спростовані.

Твердження представника відповідача про те, що в 2013 році ОСОБА_2 уже зверталась з аналогічним позовом та залишила його без розгляду, що свідчить про необґрунтованість дій позивача є безпідставними. В суді апеляційної інстанції представник позивача вказала, що після звернення у 2013 року з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, між сторонами було досягнуто примирення та вони по серпень 2017 року проживали однією сім'єю як подружжя, що і слугувало підставою залишення вимог про поділ майна без розгляду. На підтвердження даних тверджень представником було надано лист національної поліції України в якому зафіксовано вказані обставини. У суду відсутні підстави ставити дані пояснення представника позивача під сумнів.

За змістом частини п'ятої статті 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідач, згідно з процесуальним обов'язком доказування, зобов'язаний був довести, а суд - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред'явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Заява відповідача не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача, колегія суддів дійшла висновку, що подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як це його право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень у його реалізації.

Ухвала суду, якою стягнуто витрати на професійну правничу допомоги не містить жодних покликань, щодо необґрунтованості дій позивача, які є єдиною підставо для покладення на позивач обов'язку компенсувати витрати, що здійснені відповідачем, як це передбачено ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання, оскаржена ухвала підлягає до скасування на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367-368, 376, 382-383, 389-390 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В заяві відповідача ОСОБА_3, поданій в його інтересах адвокатом ОСОБА_4, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: