ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/9947/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1165/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Ульяновська О.В. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
05 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Немировська О.В., Ящук Т.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг», третя особа: ОСОБА_5, про визнання недійсним договору та визнання відсутнім права вимоги за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Ульяновської О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів в якому просила визнати недійсним з моменту укладення Договір уступки права вимоги (цесії) №15/02/13-1 від 15.02.2013 укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг» в частині відступлення права вимоги оплати виконаних робіт на загальну суму 1 355 014,00 грн. та відступлення права вимоги по сплаті пені на загальну суму 1 355 014,00 грн.; визнати відсутнім у ТОВ «Білоптторг» права вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо сплати суми коштів у розмірі 2 710 028,00 грн., що виникло на підставі недійсного правочину договору уступки вимоги (цесії) №15/02/3/13-1 від 15.02.2013 в частині вказаної суми та стягнути солідарно з відповідачів суму судового збору.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27.12.2010 між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір підряду №27/12, за умовами якого ОСОБА_4 повинен був виконати роботи по реконструкції та ремонту житловий приміщень за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір від імені позивача та ОСОБА_5 був підписаний представником ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреностей від 06.07.2010.

15.02.2013 ОСОБА_4 передав ТОВ «Білоптторг» право на вимогу, засновану на вищевказаному договорі підряду, на підставі договору уступки вимоги (цесії) №15/02/13-1, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг».

Позивач вказує, що даний договір уступки вимоги є таким, що укладений з порушенням ст. 227 ЦК України, оскільки ТОВ «Білоптторг» не мала відповідного дозволу (ліцензії) на укладення договору факторингу, хоча такий дозвіл є необхідним в силу ст.1077, 1079 ЦК України, оскільки укладений договір уступки вимоги (цесії), враховуючи його оплатний характер, є договором факторингу.

Вказувала на недійсність вищезазначеного договору на підставі ст. 203, 215, 228 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій вказувала на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції проігнорував доводи позивача, що Договір уступки вимоги (цесії) від 15/02/13-5 є недійсним в силу вимог ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, а саме, порушує публічний порядок направлений на незаконне заволодіння коштами третіх осіб.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив обставин справи зокрема, що право вимоги оплати виконаних робіт було документально підтверджено лише на загальну суму 1 640 069,00 грн., оскільки, виконані роботи на загальну суму 1 355 014,00 грн. згідно з актами № 12 від 30.12.2011, № 15 від 29.02.2012, №17 від 30.04.2012, № 23 від 31.08.2012 були складені на виконання умов не Договору підряду №27/02 від 27.12.2010, а на виконання інших договорів, а саме Договору №29/08 від 29.08.2011 (щодо актів №№ 12, 15, 17) та Договору №10/01 від 10.01.2012 (щодо акту №23), що прямо слідує зі змісту таких актів, та дані про зазначені акти були відсутні у договорі цесії.

Судом першої інстанції також не досліджено той факт, що у справі №761/12961/13-ц 09.11.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасовано й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року та 06 липня 2016 року. На даний час триває провадження у суді першої інстанції, отже, ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на які посилався суд, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, є скасованими, а тому не несуть жодних правових наслідків.

Просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Від представника ТОВ «Білопторг» надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв'язку з тим, що його представник задіяний у іншому судовому процесі.

Колегія суддів визнає необґрунтованим та відхиляє вказане клопотання.

Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в судове засідання не з'явилася, свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27.12.2010 між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір підряду №27/12 згідно умов якого підрядник зобов'язався виконати комплекс робіт по реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 9-14).

Згідно акту звірки взаємних розрахунків за Договором підряду №27/12 від 27.12.2010 станом на 05.09.2012 складеного в особі уповноваженого представника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 з одного боку та ФОП ОСОБА_4 з другого боку, встановлено, що стан взаємних розрахунків за договором підряду №27/12 від 27.12.2010 станом на 05.09.2012 становить заборгованість перед ФОП ОСОБА_4 у розмірі 2 995 083,00 грн. (том 1, а.с. 32).

07.09.2012 ОСОБА_4 було направлено на адресу ОСОБА_8 та ОСОБА_5 претензію щодо виплати заборгованості у розмірі 2 995 083,00 грн. (том 1, а.с. 33).

Листом від 21.09.2012 уповноважений представник ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 надав відповідь в якій просив надати відстрочку на погашення заборгованості (том 1, а.с. 34).

15.02.2013 між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг» було укладено договір уступки вимоги (цесії) №15/02/13-1 згідно умов якого цедент передав цесіонерові, а останній набув право вимоги, належне цедентові і стає кредитором за договором підряду №27/12 (том 1, а.с. 35, 36).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що сторони мали необхідну правоздатність та дієздатність для укладення оспорюваного договору, дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що волевиявлення сторін під час укладання договору уступки вимоги (цесії) було порушене і що укладений договір є договором факторингу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Договір уступки вимоги (цесії) № 15/02/13-1від 15 лютого 2013 року укладений сторонами на підставі ст. 512-519 ЦК України та за своєю правовою природою не є договором факторингу.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оспорюваний договір не підпадає під дію ст. 1077 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки за умовами договору ТОВ «Білоптторг» одержав право замість ФОП ОСОБА_4 вимагати від позивачів виконання зобов'язань за договором підряду № 27/12 від 27 жовтня 2010 року по сплаті вартості послуг та сплати пені за порушення встановлених договором строків оплати вартості робіт.

Посилання ОСОБА_3 на оплатність договору цесії, як доказ того, що сторони уклали між собою договір факторингу, також не заслуговують на увагу суду.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів.

Відступлення права вимоги, за Цивільним Кодексом виступає способом зміни кредитора у зобов'язанні, а факторинг,- цілісний самостійний вид договору. Таким чином, не кожна оплатна цесія може визнаватись факторингом. Хоча, кожний договір факторингу містить умову відступлення права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний.

Крім того, питання правомірності договору уступки вимоги (цесії) №15/02/13-1 розглядалось у справі № 759/11202/13, де рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.12.2013, які набрали законної сили, встановлено, що оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства та за своєю правовою природою є договором цесії, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України носить преюдиційний характер.

Посилання позивача на те, що у договорі уступки вимоги (цесії) не було перелічено всі акти, які було підписано та що право вимоги оплати виконаних робіт було документально підтверджено лише на загальну суму 1 640 069,00 грн., колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Розмір заборгованості було визначено сторонами у акті звірки взаємних розрахунків від 05.09.2012. Щодо переліку усіх актів під час укладення договору про відступлення права вимоги, слід зазначити, що у пункті 3 Договору визначено, що право вимоги засновано на Договорі підряду 27/12 від 17.12.2010, актів виконаних робіт № 4 від 31.03.2011, № 5 від 31.03.2011, № 6 від 29.04.2011, № 7 від 31.05.2011 та ін. Пунктом 4 Договору уступки вимоги зазначено, що копії документів, визначених у п. 3 цього Договору, та документована інформація, яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступається за цим Договором, передаються Цедентом Цесіонарію в момент підписання Сторонами цього Договору і є його невід'ємною частиною.

Таким чином, посилання позивача на ту обставину, що у Договорі цесії не перераховано всі акти, які стали підставою для стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованості не є підставою для визнання договору недійсним, крім того, як вказано в пункті 4 Договору, вся документована інформація, яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступається за Договором цесії, є його невід'ємною частиною. Отже, спірний договір був укладений з дотримання основних умов договору цесії.

Доводи апеляційної скарги, що договір цесії є недійсним та порушує публічний порядок колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Жодних належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин порушує публічний порядок позивачем надано не було та не доведено у чому полягало порушення його конституційних прав.

Судом надано оцінку оспорюваному договору та правильно встановлено, що сторони мали необхідну правоздатність та дієздатність для укладення оспорюваного договору, а форма договору відповідає вимогам, встановленим законом.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки, а відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді