Єдиний унікальний номер 233/5437/18 Номер провадження 22-ц/804/696/19

Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №233/5437/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 року,

(суддя Бєлостоцька О.В., рішення ухвалено в місті Костянтинівка Донецької області, повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2018 року),-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є співвласником квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.6-го Вересня, 53/3, в якій з 31 січня 2007 року зареєстрований його син ОСОБА_2 В 2014 році ОСОБА_2 змінив місце проживання та переїхав до м.Кривий Ріг, а згодом у 2016 році - до ОСОБА_3 Федерації, при цьому з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі не знявся. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, участі в сплаті комунальних послуг не приймає. Реєстрація ОСОБА_2А в квартирі позбавляє його можливості оформити субсидію на сплату вартості спожитих комунальних послуг. З посиланням на ст.72 ЖК України просив визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права; зазначає, що факт відсутності відповідача за місцем мешкання підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 11 жовтня 2018 року, виданий КП «СЄЗ» на підставі проведення перевірки та на підставі показань свідків, більш того, відповідачем на адресу суду засобами електронного звязку було надано заяву про визнання позову в повному обсязі, а також було надано документи, які підтверджують факт реєстрації його в іншій країні; з посиланням на статтю 206 ЦПК України вважає, що визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб; разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном; зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який влсник вважає прийнятним; визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю; при цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились. Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені шляхом направлення повісток. Крім того, повідомлення для ОСОБА_2 викладено на офіційному веб-сайті судової влади України.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не зявився з невідомих причин. Так, з матеріалів справи вбачається, що місцем його реєстрації значиться: АДРЕСА_2. Проте, апеляційна скарга, направлена йому за цією адресою, не вручена, поштова кореспонденція повернута за закінченням терміну зберігання. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2017 року ОСОБА_2 виданий паспорт відділом УФМС Росії по Воронежській області в Лискинському районі, місцем реєстрації в ньому значиться: с. Коломицево, Первомайська, б.8 і направлена за цією адресою копія апеляційної скарги ним отримана (а.с. 68). Отже, відповідачу відомо про наявність судової справи. Поряд з цим, направлена ОСОБА_2 судова повістка про явку до апеляційного суду за цією адресою ним не отримана. Згідно відстеження відправлення Укрпошти відправлення утримується: очікує наступної інформації; одержувач відсутній під час доставки.

Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Виходячи із зазначених норм процесуального права і встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 зловживає своїми правами, тому вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 на підставі договору обміну від 10 липня 2000 року є співвласником квартири, розташованої за адресою: м.Костянтинівка, вул.6-го Вересня, 53/3.

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири, розташованої за адресою: м.Костянтинівка, вул.6-го Вересня, 53/3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1996 року.

Відповідно до довідки КП «Служба єдиного замовника» від 11 жовтня 2018 року № 1007 в квартирі, розташованій за адресою: м.Костянтинівка, вул.6-го Вересня, 53/3 зареєстровані позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5

Згідно акту перевірки паспортного режиму від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_2 з 31 січня 2007 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але фактично в квартирі не мешкає з 2014 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи паспорта ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 Федерації та з 21 жовтня 2017 року отримав реєстрацію за адресою: Воронежська область, Лискинський район,с.Коломицево, вул.Первомайська, 8 (а.с.16).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що його позовні вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_3 і не може бути обмежений в праві вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю з тих підстав, що не мешкає в квартирі, співвласником якої він є. При цьому судом звернуто увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, і на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.

Такі висновки суду є правильними.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 цього Кодексу та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції всебічно, повно з»ясував всі фактичні обставини, обєктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і дішов обгрунтованого висновку, що не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_4, у якій йому належить 1/3 частина, ніяким чином не порушує права позивача щодо володіння ним його 1/3 частиною в цій квартирі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та є безпідставними.

Так, ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та продовжено судовий розгляд, зважаючи на те що визнання позову відповідачем суперечить закону та порушує його права як власника житла. Зазначений висновок відповідає вимогам процесуального законодавства і встановленим обставинам.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації, що не свідчить про беззаперечність визнання відповідачем позову.

Доводи апеляційної скарги ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зробленої судом першої інстанції, а також документи, на які посилається позивач і які були досліджені судом першої інстанції, не містять.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 рокубез змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняттяі може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Судді: