КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/13052/17

номер провадження: 22-ц/824/629/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів:Мережко М.В., СавченкаС.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року у складі судді Даниленка В.В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3, був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №028/25-434, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 852 швейцарський франків. У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконав, внаслідок чого станом на 27 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 6 830,31 швейцарський франків, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 283,93 швейцарський франків та заборгованість за відсотками у розмірі 1 546,37 швейцарський франків.

З наведених підстав ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 830,31 швейцарський франків, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 283,93 швейцарський франків та заборгованість за відсотками у розмірі 1 546,37 швейцарський франків, а також судовий збір у розмірі 2 768 грн 67 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ«Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 223 729 грн 24 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ«Укрсоцбанк» відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач та його представник не є фахівцями в галузі права, а тому не знали про можливість подання до суду першої інстанції висновку судового експерта, а також заявити клопотання про призначення судової експертизи в суді для з'ясування обставин, що мають значення для справи, і суд їм такого права не роз'яснив. Тому відповідач вважав, що складений на його замовлення висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення економічної експертизи від 24 жовтня 2018 року № 2659 щодо дотримання порядку проведення нарахувань, погашення та обліку заборгованості відповідно до умов кредитного договору, а також копії заяв на переказ готівки, квитанцій (тощо) щодо погашення основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом, підлягають дослідженню апеляційним судом з метою повного та об'єктивного розгляду його апеляційної скарги.

Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом у значно більшому розмірі. Зазначає, що позивачем не надано суду першої інстанції виписку про рух коштів по особовому рахунку відповідача з моменту видачі (отримання) кредиту відповідачем і по 27 квітня 2017 року, а тому вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором не є безспірним доказом підтвердження наявності заборгованості по кредиту та відсотках, а також її розмір.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про застосування якого відповідачем була подана відповідна письмова заява. При цьому вказує, що 13 січня 2014 року він здійснив платіж на погашення боргу за кредитним договором в сумі 363,65 швейцарських франків, а останній платіж на погашення боргу він здійснив лише 26 червня 2014 року в сумі 770,00 швейцарських франків. Відповідно до пункту 4.4 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, у разі не виконання позичальником зобов'язань за п.п. 3.3.4-3.3.8 та п.п. 3.3.10-3.3.12 цього договору протягом більше 90 календарних днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Оскільки відповідач у лютому 2014 року не погашав борг за кредитним договором, тому вважає, що, починаючи з 11 лютого 2014 року розпочався встановленим пунктом 4.4 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії відлік 90 календарних днів, який закінчився 11 травня 2014 року. Тобто термін надання кредиту вважається таким, що закінчився 11 травня 2014 року, а відтак, починаючи з 12 травня 2014 року у позивача виникло право вимоги до позичальника щодо погашення кредиту та сплати процентів за фактичний час використання кредиту. Проте позивач звернувся з указаним позовом до суду у липні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.

ПАТ «Укрсоцбанк» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток.

14 березня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в якому вона просить відкласти розгляд справи на іншу дату за станом її здоров'я (а.с.197). Однак, представник позивача ОСОБА_4 не надала апеляційному суду доказів на підтвердження того, що вона хворіє та перебуває на лікарняному, а тому відсутні підстави вважати поважними причини її неявки у судове засідання.

Приймаючи до уваги вищенаведене та зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №028/25-434 (далі - договір), відповідно до умов якого ОСОБА_3 відкрито невідновлювальну кредитну лінію в межах максимального ліміту заборгованості до 14 000 швейцарський франків, зі сплатою 10% річних на строк до 16 жовтня 2017 року (а.с. 5-7).

Відповідно до п.2.4 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі, за фактичну кількість днів користування траншем кредиту у періоді (28-29-30-31/360). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту та/або відповідного траншу кредиту.

Згідно з п.2.4.1 договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється на рахунок НОМЕР_1, відкритий в Дарницькому відділенні Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк» до 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані такі проценти, а також в день погашення заборгованості за кредитом в повній сумі. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов'язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з п.2.4 цього договору у попередній робочий день.

Відповідно до п. 3.3.6 договору позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі, визначеному п. 2.4.1 цього договору.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором невідновлювальної кредитної лінії, станом на 27 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 8 369,59 швейцарський франків, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 283,93 швейцарський франків, заборгованість за відсотками у розмірі 1 546,38 швейцарський франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 148 грн 57 коп., та пеня за несвоєчасне повернення відсотків, що підтверджується наданим позивачем розрахунком боргу за цим договором (а.с.16-21).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем вказаного розрахунку боргу, що є їх процесуальним обов'язком відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, щокожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не виконує належним чином свої зобов'язання за договором невідновлювальної кредитної лінії від 17 жовтня 2007 року, що є підставою для стягнення з нього заборгованості.

Колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_3в апеляційній скарзі про прийняття та дослідження нових доказів, а саме, висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення економічної експертизи від 24 жовтня 2018 року № 2659 та копій заяв на переказ готівки, квитанцій щодо погашення основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом, задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідач ОСОБА_3не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаних вище документів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Посилання відповідача на те, що він та його представник не є фахівцями в галузі права, а тому не знали про можливість подання до суду першої інстанції висновку судового експерта, а також заявити клопотання про призначення судової експертизи в суді для з'ясування обставин, що мають значення для справи, і суд їм такого права не роз'яснив, не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2018 року у судовому засіданні головуючим у справі було роз'яснено представнику відповідача ОСОБА_4 її права у судовому засіданні, у тому числі, заявляти клопотання та подавати докази, що підтверджується протоколом судового засідання від 05 жовтня 2018 року (а.с.69).

Однак представник відповідача клопотання про призначення судової економічної експертизи та долучення до матеріалів справи копії заяв на переказ готівки, квитанцій щодо погашення основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом, у суді першої інстанції не заявляла і вони не досліджувались судом.

Тому відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України у апеляційного суду відсутні підстави для прийняття та дослідження долучених відповідачем до апеляційної скарги вказаного вище висновку судового експерта від 24 жовтня 2018 року № 2659, а також копій заяв на переказ готівки, квитанцій щодо погашення основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з наведених вище підстав.

Разом з тим, задовольняючи позов ПАТ«Укрсоцбанк» та стягуючи на його користь із ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 223 729 грн 24 коп., суд першої інстанції виходив із того, що загальна заборгованість відповідача за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 17 жовтня 2007 року станом на 27 квітня 2017 року складає 8 269,59 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України становить 223 729 грн 24 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 283,93 швейцарський франків, заборгованість за відсотками у розмірі 1 546,37 швейцарський франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 148,57 швейцарських франків та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 390,71 швейцарських франків .

Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у позовній заяві ПАТ«Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 6 830,31 швейцарський франків, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 283,93 швейцарський франків та заборгованість за відсотками у розмірі 1 546,37 швейцарський франків.

Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ПАТ «Укрсоцбанк» позовних вимог, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про застосування якого ОСОБА_3подана відповідна письмова заява.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилом ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ч.2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч.5 ст.261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Згідно з пунктом 4.4 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, у разі не виконання позичальником зобов'язань за п.п. 3.3.4-3.3.8 та п.п. 3.3.10-3.3.12 цього договору протягом більше 90 календарних днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Відповідно до положень пункту 7.4 договору кредиту, у разі настання обставин, визначених підпунктами 2.7.3, 3.2.3, 3.3.12, 4.4, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі умови дострокового повернення коштів - предмета позики, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Зазначене положення узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16.

Підстав відступати від цього правового висновку також не встановив Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі №468/411/16-ц.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач 13 січня 2014 року сплатив борг за кредитом в сумі 363,65 швейцарських франків, в тому числі, основну заборгованість за кредитом - 260,00 швейцарських франків та проценти за кредитом - 103,65 швейцарських франків. 26 червня 2014 року відповідач здійснив останній платіж в сумі 770,00 швейцарських франків, в тому числі, основну заборгованість за кредитом в сумі 526,07 швейцарських франків та проценти за кредитом - 243,93 швейцарських франків.

З наведеного слідує, що відповідач з 11 лютого 2014 року не виконує належним чином обов'язків, покладених на нього договором невідновлювальної кредитної лінії, а тому згідно пунктів 4.4, 7.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що спливчерез 90 календарних днів, тобто з 12 травня 2014 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 12 травня 2014 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з даним позовом лише 12 липня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 подав письмову заяву про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.58-60).

У позовній заяві ПАТ «Укрсоцбанк» не ставило питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначило.

При цьому колегія суддів враховує, що після зміни строку виконання зобов'язання - 12 травня 2014 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.4 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі №768/13818/16.

Тому здійснений ОСОБА_3 26 червня 2014 року платіж в сумі 770,00 швейцарських франків не має правового значення для вирішення питання щодо дотримання позивачем строку позовної давності, оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 12 травня 2014 року.

Отже, враховуючи, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якого ОСОБА_3 подав письмову заяву, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає, що позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позовної даності.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України на наведене вище належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 4 153 грн 01 коп. (а.с. 204).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовляє, тому з нього на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 153 грн 01 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4 153 грн 01 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: