ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/10731/16

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 липня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.

встановив:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення;

- вселити ОСОБА_1 у вказану квартиру та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 липня 2017 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зобов'язано відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_8 в користуванні вказаним нерухомим майном.

Вселено позивачку в квартиру АДРЕСА_1.

На вказане судове рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Посилався на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2017 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ордер на жиле приміщення №110 серії РВК від 17 березня 1992 року виданий ОСОБА_2 з сім'єю з трьох чоловік (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.) на право зайняття жилого приміщення площею 39,7 кв.м., а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с. 87 т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу від 9 вересня 1992 року, який укладений між виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів та ОСОБА_2, остання купила квартиру АДРЕСА_1

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 24 березня 1992 року.

З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 17 червня 1997 року.

З копії паспорта ОСОБА_4 вбачається, що вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 9 лютого 2004 року.

3 червня 2004 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

29 грудня 2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки , а саме квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2

Згідно протоколу №507/4 проведення прилюдних торгів 17 липня 2007 року було проведено прилюдні торги квартири АДРЕСА_1, переможцем яких визнано ОСОБА_12

23 квітня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 23 квітня 2010 року НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3

8 серпня 2007 року ОСОБА_13, купив спірну квартиру в ОСОБА_12 , що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.6 т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 помер.

Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2015 року №41432844 (а.с.5,7,8 т.1).

З довідки ПП «Регіон-Центр» від 23 травня 2016 року№649 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.9 т.1).

15 серпня 2016 року позивачкою на адресу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було направлено вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 протягом одного місяця (а.с.22 т.1)

Питання щодо законності дій державного виконавця та процедури проведення прилюдних торгів по реалізації вищевказаної квартири було предметом спору в адміністративній справі № 2а/2470/558/11, за результатами розгляду якої ОСОБА_2 та ОСОБА_14 в задоволенні позову відмовлено повністю, що підтверджується постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2013 року, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 3 лютого 2015 року (а.с.10-21).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

З копії договору купівлі-продажу від 19 вересня 1992 року вбачається, що ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1

Отже, ухвалюючи рішення у справі про виселення відповідачів суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира була придбана відповідачкою ОСОБА_2 не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Іншого житла у відповідачів немає.

За таких обставин та відповідно до правил статті 109 ЖК України відповідачі не можуть бути виселені з спірної квартири без надання іншого житла.

Помилковим є аргумент позивача про те, що відповідачі самоуправно вселилися у спірну квартиру.

Відповідно до статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім'ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки осіб, які об'єдналися для спільного проживання.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 739/1389/15-ц.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 поселилися у вказану вище квартиру в 1992 році на підставі ордера, який був виданий 17 березня 1992 року виконавчим комітетом Першотравневої районної ради народних депутатів № 110 та проживають в ній до цього часу.

Відповідач ОСОБА_5 проживає в спірній квартирі з 2010 року після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

Неповнолітня ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають в спірній квартирі від народження разом з батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачі самоуправно вселилися в спірну квартиру.

Ухвалюючи рішення у справі в частині зобов'язання відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_8 в користуванні житлом та вселення позивачки в квартиру АДРЕСА_1 суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 чинять позивачці перешкоди щодо вселення в спірну квартиру та користування нею.

Суд в рішенні не зазначив які саме перешкоди відповідачі чинять позивачці щодо користування квартирою та які перешкоди повинні усунути.

В ході судового розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_4 пояснили суду , що ОСОБА_8 жодного разу не була у спірній квартирі та не спілкувалась з відповідачами.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_8 пред'являючи вимоги в частині зобов'язання відповідачів усунути їй перешкоди в користуванні житлом та вселення позивачки в квартиру посилалась на те, що відповідачі без належної правової підстави проживають у спірній квартирі відмовляються звільнити квартиру в добровільному порядку, чим порушують її права як власника, позивачка як власник квартири має право проживати в цьому житлі.

Однак, проживання відповідачів в квартирі та небажання її покинути не можуть бути підставами для задоволення позову щодо зобов'язання відповідачів усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житлом та вселення позивачки в квартиру.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з підстав, які зазначені вище.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 липня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення, усунення перешкод в користування квартирою, вселення в квартиру відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 15 березня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна