Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 759/10131/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України», подану представником Літкевичем Володимиром Сергійовичем

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Сенька М.Ф., в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва, відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивованим тим, що згідно укладеного між нею та ОСОБА_2 договору іпотеки від 22.07.2014 року вона передала, а відповідач отримав грошову суму у розмірі 100 000,00 грн. зі строком повернення грошей до 22.07.2024 року. Відповідно до умов договору іпотеки, відповідач передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в буд. АДРЕСА_2, площею 826,30 кв.м. 20.01.2017 року, у зв'язку із отриманням додаткових позикових коштів у розмірі 3 400 000,00 грн., сторони уклали договір про внесення змін до договору іпотеки від 22.07.2014 року, відповідно до умов якого сума позики збільшена до 3 500 000,00 грн., а строк повернення позики скорочено до 01.03.2017 року. Через порушення боржником грошового зобов'язання за договором позики виникла заборгованість, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором іпотеки, що посвідчений 22 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б. за реєстровим № 242, в сумі 3 500 000,00 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в буд. АДРЕСА_2, площею 826,30 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом їх передачі у власність ОСОБА_1

Не погоджуючись із рішенням суду Публічне акціонерне товариство «Державний експортно - імпортний банк України» (скорочене найменування АТ «Укрексімбанк»), як особа, яка не брала участі у даній справі, вважаючи, що даним рішенням суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції формально та односторонньо розглянув справу, безпідставно задовольнив вимоги позивача, які у судовому порядку не підлягали задоволенню, оскільки такий спосіб звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, як визнання за кредитором права власності на предмет іпотеки, вирішуються тільки шляхом досудового врегулювання. Звернув увагу на те, що 09.07.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі за позовом АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 151111К25 від 16.12.2011 року, № 151111К31 від 16.12.2011 року, № 151112К26 від 13.11.2012 року, № 151113К5 від 25.04.2013 року, які укладені у рамках Генеральної кредитної угоди № 151111N6 від 16.12.2011 року та Договором поруки № 151111Р18 від 19.12.2011 року у розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн. Після відкриття провадження у справі № 761/18061/14-ц ОСОБА_2 з метою ухилення від своїх зобов'язань перед Банком та унеможливлення у подальшому виконати рішення суду, передав в іпотеку ОСОБА_1 спірні нежитлові приміщення, які не перебували в іпотеці у Банку, однак грошові кошти за продаж вказаного нерухомого майна могли б бути направлені на погашення заборгованості боржника перед банком. Суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які містяться в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2014 року про забезпечення позову АТ «Укрексімбанк» у справі № 761/18061/14-ц, якою накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно, а також накладений 04.01.2017 року державною виконавчою службою арешт на все майно ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження № 53228700 та не врахував, що зміни до договору іпотеки вносились сторонами договору вже після накладення арешту на майно ОСОБА_2, що підтверджує факт ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Укрексімбанк» МусієнкоГ.І. підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти доводів апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обґрунтоване. У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача зазначила, що рішення суду ухвалене у даній справі не порушує права, свободи, інтереси та (або) обов'язки АТ «Укрексімбанк», а доводи апеляційної скарги Банка є необґрунтованими, безпідставними та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Так, згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

За приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою АТ «Укрексімбанк» вказував на те, що судом порушено норми процесуального права, не залучено до участі у справі Банк як особу, інтереси якої суд вирішив ухваливши рішення у даній справі, а також судом не дотримано завдань цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування судового рішення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., відповідно до умов якого іпотекодержатель передав у власність, а іпотекодавець одержав грошову суму у розмірі 100 000,00 грн. зі строком повернення до 22.07.2024 року.

Відповідно до умов п.2.1 даного Договору, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в буд. АДРЕСА_2, площею 826,30 кв.м.

Ринкова вартість предмета іпотеки згідно висновку про експертну грошову оцінку майна, виданого суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Агенство експертної оцінки» становила 3 561 503 грн. Сторони оцінили предмет іпотеки в 100 000, 00 грн. на день підписання договору іпотеки (п.2.2 Договору іпотеки).

20 січня 2017 року сторони уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., посилаючись на отриманням додаткової позики грошових коштів у розмірі 3 400 000,00 грн.

Відповідно до умов договору від 22.01.2017 року сума позики була збільшена до

3 500 000,00 грн. з кінцевим строком повернення до 01.03.2017 року.

В матеріалах справи відсутні договори позики, розписки та будь-які інші письмові докази на підставі яких був укладений договір іпотеки від 22.07.2014 року та договір про внесення змін до договору іпотеки від 20.01.2017 року.

Як зазначає позивач, ОСОБА_2 у строк до 01.03.2017 року взятих на себе за договором іпотеки (зі змінами) грошових зобов'язань (а не за договорами позики) щодо своєчасного повернення усієї суми позики у розмірі 3 500 000,00 грн. не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість.

Разом з тим, як зазначає апелянт, між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» 16.12.2011 року було укладено Генеральну кредитну угоду від 16.12.2001 року № 151111N6 із змінами і доповненнями, в рамках якої між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» було укладено ряд кредитних договорів, а саме: від 16.12.2011 року № 151111К25, від 16.12.2011 року № 151111К31, від 13.11.2012 року № 151112К26, від 25.04.2013 року № 151113К5.

Всупереч взятих на себе кредитних зобов'язань позичальник заборгованість не погасив, станом на 20.09.2018 року вона складала 5 812 754,36 євро та 45 402 315,07 грн.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Генеральною угодою між АТ «Укрексімбанк», ТОВ «ВТК Відродження», в особі директора ОСОБА_2, та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 19.12.2011 року №151111Р18.

Пунктом 3.1 ст. 3 Договору поруки від 19.12.2011 року №151111Р18 сторони погодили, що поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання, тобто зобов'язання позичальника передбачені Генеральною угодою з усіма чинними Кредитними договорами.

У випадку невиконання позичальником основного зобов'язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

Через невиконання позичальником своїх кредитних зобов'язань Банк подав до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 16.12.2011 року № 151111К25, від 16.12.2011 року № 151111К31, від 13.11.2012 року № 151112К26, від 25.04.2013 року № 151113К5, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди № 151111N6 від 16.12.2011 року та договором поруки № 15111Р18 від 19.12.2011 року у розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року було відкрито провадження у справі № 761/18061/14-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно з метою забезпечення позову АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року позов АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2, третя особа: ТОВ «ВК «Відродження», про стягнення заборгованості задоволено. 10.11.2016 року рішення суду у справі №761/18061/14-ц набрало законної сили та Шевченківським районним судом видано виконавчий лист з примусового виконання зазначеного рішення суду.

У апеляційній скарзі Банк зазначив, що вже після відкриття провадження у справі за позовом АТ «Укрексімбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн., останній з метою ухилення від виконання своїх зобов'язань за договором поруки передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в буд. АДРЕСА_2, площею 826,30 кв.м. Зазначені спірні приміщення не були іпотечним майном за договорними зобов'язаннями, які виникли між їхнім власником та АТ «Укрексімбанк», проте отримані з їхнього продажу кошти могли б піти на погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Банком.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції вказаних обставин та наведених положень закону не врахував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим в порушення вимог закону вирішив питання про інтереси особи не залученої до участі у справі - АТ «Укрексімбанк».

Суд першої інстанції не встановив та не дав оцінку тому, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2014 року про забезпечення позову АТ «Укрексімбанк» у справі № 761/18061/14-ц було накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно, а також накладений 04.01.2017 року державною виконавчою службою арешт на все майно ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження № 53228700 та не врахував, що зміни до договору іпотеки вносились сторонами договору вже після накладення арешту на майно ОСОБА_2, що може підтверджувати факт ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами та що свідчить про те, що даним рішенням суд вирішив питання про інтерес банку до майна ОСОБА_2, право власності на яке суд передав ОСОБА_1

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, не залучив до участі у справі АТ «Укрексімбанк», а суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень залучати до участі у справі осіб, що не брали участі у справі в суді першої інстанції. За таких обставин рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд апеляційної інстанції відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову, то судовий збір, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК Україн, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» у розмірі 11 580,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України», подану представником Літкевичем Володимиром Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України» (, адреса: м. Київ, вул. Антоновича, 127) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 580,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 11 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна