Провадження № 2/337/477/2019
ЄУН № 335/5306/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Бессарабової Т.П.

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому вказав, що 12.07.2017 року Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис НМЕ 794779, зареєстрований в реєстрі за №8108 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» заборгованості, не сплаченої в строк, за Кредитним договором №б/н від 05.09.2005 року. Згідно вказаного виконавчого напису, строк за який провадиться стягнення 4255 днів, а саме з 05.09.2005 року по 30.04.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 12381 грн. 45 коп., з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1474 грн. 54 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 9841 грн. 13 коп.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 565 грн. 78 коп.; Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 грн. 00 коп. 14.11.2017 року постановою заступника начальника Хортицького відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження №55142219 за заявою ПАТ КБ «Приватбанк від 23.10.2017 року №34 про примусове виконання виконавчого напису НМЕ 794779 від 12 липня 2017 року. 28.11.2017 року постановою Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1. 28.11.2017 року постановою Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення. 28.11.2017 державним виконавцем Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_5 11.04.2018 року платіжним дорученням №128 від 11 квітня 2018 року, ОСОБА_5 сплатив суму боргу 16420 гривень 60 копійок, через необхідність повернення належного йому автомобіля, який було вилучено державним виконавцем. 05.03.2018 року ОСОБА_5 в особі представника адвоката ОСОБА_6 звернувся до Хортицького районного суду міста Запоріжжя із позовною заявою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 13.08.2018 року у цивільній справі №337/730/18 позов ОСОБА_1Р до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено в повному обсязі. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис НМЕ 794779 вчинений 12.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за яким з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.09.2005 року у розмірі 12381 грн. 45 коп. Рішення набрало законної сили 13.09.2018 року. 02.11.2018 року адвокатом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 було направлено АТ КБ «Приватбанк» адвокатський запит №132 з проханням повернути ОСОБА_5 суму коштів в розмірі 16420 грн. 60 коп., сплачену згідно платіжного доручення №128 від 11.04.2018 року. У відповідь на адвокатський запит, АТ КБ «Приватбанк» було відмовлено у поверненні грошових коштів у формі повідомлення про те, що запитувана інформація є банківською таємницею, отримання якої можливо лише клієнтом банку. Отже, на підставі виконавчого напису, який вчинено з порушенням встановленого законом порядку, який не є безспірним, з ОСОБА_5 в примусовому порядку стягнено 16420 грн. 60 коп., що є грубим порушенням його майнових прав. Просить суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» стягнуті за виконавчим написом нотаріуса НМЕ 794779, зареєстрованого в реєстрі за №8108 від 12.07.2017 року грошові кошти у розмірі 16420 грн. 60 коп., та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 20.11.2018 року, відкрито провадження по справі, і визначена форма розгляду справи: за правилами загального позовного провадження.

10.01.2019 року, від відповідача, до суду надійшов відзив на позов, у якому вказано, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає позов надуманим, бо позивач ще 11.04.2018 р. сплатив борг згідно платіжного доручення № 128 за виконавчим написом в сумі 14181,45 грн., а ОСОБА_2 отримав ці кошти 26.04.2018 p. Однак, вже через чотири місяці 13.08.2018 р. рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/730/18 виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто, ще в межах справи № 337/730/18 ОСОБА_5 за допомогою цього ж самого адвоката мали процесуальну можливість повернути сплачені кошти в межах виконавчого провадження. Натомість, адвокат ОСОБА_1 вирішив за рахунок Банка компенсувати не сплачені та завищені власні послуги. Крім цього, сума коштів, яка надійшла на користь/рахунок Банка та вказана у виконавчому написі дорівнює лише 14181,45 грн. та не відповідає заявленій у позові 16420,60 грн. Таким чином, представник позивача - адвокат ОСОБА_6 хоч і здійснює правовий захист Позивача, але у справі відсутні будь які щодо реальної сплати Позивачем будь-яких коштів за послуги цього адвоката, а тому просить суд під час винесення рішення врахувати всі вищевказані обставини та зменшити ці витрати у порядку ст. 137 ЦПК України, врахувавши лише докази, які підтверджують реальну/дійсну сплату ним цих сум самій по цій справі, а також врахувати ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт/надання послуг та обсяг наданих адвокатом послуг. Просять суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса - відмовити в повному обсязі.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача у відзиві на позов вказав, що у випадку відсутності представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судовому засіданні, розглянути цивільну справу за відсутності представника відповідача.

У судове засідання представник відповідача не зявився.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши надані документи та матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що 12.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис №НМЕ 794770, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк», боргу за кредитним договором б/н від 05.09.2005 року в загальній сумі 12381,45 грн., а також 1800 грн. витрати, пов'язані із вчинення виконавчого напису, всього 14181,45 грн.

17.11.2017 року державним виконавцем Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області було відкрито виконавче провадження ВП№ 55142219.

11.04.2018 року платіжним дорученням №128 ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження ВП № 55142219, через Хортицький ВДВС м.Запоріжжя, сплатив ПАТ КБ «Приватбанк» суму боргу в розмірі 14181,45 грн., а також сплатив виконавчий збір в сумі 1418,15 грн. та витрати на проведення виконавчий дій в сумі 821 грн.

26.04.2018 року виконавче провадження ВП№ 55142219 було закінчено у звязку із фактичним виконанням виконавчого документу у повному обсязі.

Таким чином, за рахунок майна позивача на адресу стягувача ПАТ «КБ «ПриватБанк» надійшли грошові кошти у розмірі 14181,45 грн., а на рахунок державної виконавчої служби 1418,15 грн. (виконавчий збір) і 821 грн. (витрати на проведення виконавчих дій)

13.08.2018 року рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя, яке набрало законної сили 13.09.2018 року, визнано виконавчий напис, виданий 12.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на підставі кредитного договору № б/н від 05.09.2005 року, про стягнення грошових коштів таким, що не підлягає виконанню.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 визначив правовою підставою повернення йому грошових коштів, сплачених в межах виконавчого провадження ВП№ 55142219, положення статті 1212 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Викладене узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року(справа № 205/3330/14-ц).

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню, а відповідно і стягнення заборгованості з позивача є протиправним, то ОСОБА_1 підлягають поверненню кошти в сумі 14181,45 грн. грн., як безпідставно набуті відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором в сумі 12381,45 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800 грн.

Що стосується вимог про повернення стягнутих з позивача грошових коштів зі сплати виконавчого збору в сумі 1418,15 грн. та виконавчих витрат в сумі 821 грн., то суд вважає такі вимоги також законними та обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Виконуючи виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_1 сплатив виконавчий збір у сумі 1418,15 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 821 грн.

Вказані витрати є збитками, які позивач поніс саме з вини ПАТ КБ «ПриватБанк», який пред'явив виконавчий напис нотаріуса до виконання. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що збитки позивача у сумі 1418,15 грн. та 821 грн. підлягають стягненню з відповідача

Так, відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту, а тому посилання на те, що позивач обрала невірний спосіб захисту судом відхиляються як такі, що суперечать наведеному вище.

Разом з тим, суд зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинств а.

Що стосується позовних вимого про стягнення понесених судових втрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1 було заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження якого було надано Угоду про надання правової допомоги від 05.01.2018 року, з адвокатом ОСОБА_6, акт приймання передачі наданих послуг від 26.06.2018 року, квитанцію від 26.06.2018 року на суму 7440 грн., акт приймання передачі наданих послуг від 04.03.2019 року, квитанцію від 04.03.2019 року на суму 2500 грн.

Позивачем відповідно до положень ст. 137 ЦПК України було надано суду опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Крім того згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК розмір витрат на правничу допомогу адвоката, який підлягає розподілу між сторонами, визначається на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Враховуючи викладене, доводи представника АК КБ «ПриватБанка» про необґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу адвоката, є помилковим та не відповідають матеріалам справи та вимогам наведених норм процесуального права.

Водночас, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а також те, що акт приймання передачі наданих послуг від 26.06.2018 року, квитанція від 26.06.2018 року на суму 7440 грн., не відноситься до судових витрат понесених позивачем при розгляді саме цієї цивільної справи, яка надійшла до суду 15.11.2018 року

Таким чином підлягають стягненню документально підтверджені і обґрунтовані витрати у розмірі 2500 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду даного позову про в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст. 89, 137, 141, 229, 247, 263, 264, 354 ЦПК України, ст. 12, 13, 15, 20, 216, 1212 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ІІРИВАТБАНК» (, м. Київ вул. Грушевського, буд. 1-Д) на користь ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) грошові кошти у розмірі 16420(шістнадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 60 коп.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ІІРИВАТБАНК» (, м. Київ вул. Грушевського, буд. 1-Д) на користь ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн., а всього 3204(три тисячі двісті чотири)грн. 80 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: