ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати неправомірним її звільнення та скасувати наказ про звільнення № 120-К від 25 квітня 2018 року, поновити її на посаді головного фахівця сектора соціального розвитку відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у ПАТ «Укргазвидобування» з 25 квітня 2018 року, зобов`язати ПАТ «Укргазвидобування» здійснити виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, зобов`язавши сплатити всі обов`язкові платежі та податки і моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає, що її звільнення відбулося з порушенням процедури, оскільки її не було запрошено на засідання профспілкового комітету на розгляд питання про подальше вивільнення, з можливістю ознайомлення з обґрунтованим поданням власника або уповноваженої на такі дії особи, крім того роботодавцем не враховано переважне право на залишення її на роботі, оскільки вона мала більш високу продуктивність праці, також вона мала безперервний стаж роботи на підприємстві з листопада 2009 року, має на утриманні матір, 1935 року народження, та сина, який є студентом та навчається на денній формі навчання. Вказує, що отримала від працедавця список додаткових вакансій у ПАТ «Укргазвидобудування» та погодилася на переведення на іншу посаду, однак була неправомірно звільнена.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що місцевим судом не враховано усіх доказів у справі, не взято до уваги ту обставину, що відповідачем не було запропоновано їй усіх наявних в нього посад, які були вакантними на підприємстві, чим, на її думку, було порушено порядок її звільнення, чого місцевий суд не врахував та постановив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ПАТ «Укргазвидобування», повідомивши позивачку про скорочення штату, було запропоновано ОСОБА_1 усі вакантні на той час посади згідно із її переважним правом у зв`язку із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, але від них позивачка відмовилася, тому звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог закону, через що підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у трудових відносинах з 23 листопада 2009 року по 25 квітня 2018 року (т. І а. с. 11-13, 14, 149).

Наказом ПАТ «Укргазвидобування» від 25 липня 2017 року № 472 «Про зміни в організації виробництва і праці» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, оптимізацією функцій управління майна та непрофільних активів апарату управління ПАТ «Укргазвидобування», з метою підвищення ефективності роботи апарату управління та раціонального використання коштів на утримання персоналу: ліквідовано відділ організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів апарату управління (пункт 1 наказу); затверджені зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління (т. І а. с. 76, 77).

Згідно із змінами до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців від 25 липня 2017 року № 472 «Про зміни в організації виробництва і праці» виключено з 25 липня 2017 року із штатного розкладу посади відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у кількості три штатні одиниці: начальника відділу, начальника сектору соціального розвитку та головного фахівця сектору соціального розвитку.

Тобто відповідачем у межах належної йому компетенції прийнято рішення про зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності штату), внаслідок яких був ліквідований відділ організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів та підлягали скороченню три штатні посади, зокрема, посада, яку займала позивач.

27 липня 2017 року позивачку було попереджено про наступне вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та переліком вакантних посад, проте поставити свій підпис, для підтвердження про ознайомлення, вона відмовилася, про що комісією у складі працівників ПАТ «Укргазвидобування» складено відповідних акт (т. І а. с. 78, 79-83, 84).

31 липня 2017 року позивачці надано доповнення до попередження про наступне вивільнення від 27 липня 2017 року, яким відповідач запропонував позивачеві для подальшої роботи переведення на одну із вакантних посад, зазначених у додатку № 1, що додавався до листа (т. І а. с. 85, 86).

Як вбачається із листа від 31 липня 2017 року № 14/1-014-6425, позивачка погодилася на переведення на посаду головного фахівця Служби Голови Правління, яка була відкрита, у зв`язку із створенням Технічної комісії (т. І а. с. 85, 86, 87).

До кандидата на посаду головного фахівця Служби Голови Правління висувалися вимоги: наявність повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), за напрямком «Міжнародне право», вільне володіння англійською мовою та наявність диплому перекладача, наявність стажу роботи у сфері документообігу не менше 3 років на посадах керівника структурного підрозділу з діловодства та / або керівника структурного підрозділу методології та організації процесів.

31 липня 2017 року позивачка отримала повідомлення відповідача з переліком документів, які необхідно надати у департамент по роботі із персоналом ПАТ «Укргазвидобування», оскільки вона погодилася на переведення на посаду головного фахівця Служби Голови Правління апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» (т. І а. с. 15).

В той же час позивачка, погодившись на конкретну запропоновану посаду, документи, які необхідні для переведення, не надала та не підтвердила стаж роботи на посадах керівника структурного підрозділу з діловодства та/або керівника структурного підрозділу методології та організації процесів не менше 3 років, про що було складено відповідний акт 01 серпня 2017 року (т. І а. с. 91).

01 серпня 2017 року листом № 14/1-014-6493 позивачеві було запропоновано, у доповнення до попередження про наступне вивільнення від 27 липня 2017 року № 14/1-014-6361, переведення на одну із вакантних посад, зазначених у додатку до листа, що надавався. Проте, ознайомившись з ними, поставити свій підпис позивачка відмовилася та не надала згоду від переведення на одну із запропонованих вакантних посад, про що складено відповідний акт 01 серпня 2017 року (т. І а. с. 92, 93, 94).

У подальшому 04 серпня 2017 року листом № 14/1-014-6640 позивачці було запропоновано, у доповнення до попередження про наступне вивільнення від 27 липня 2017 року № 14/1-014-6361, переведення на одну із вакантних посад, зазначених у додатку до листа, що надавався. Проте, ознайомившись з ним, поставити свій підпис вона відмовилася та не надала згоду від переведення на одну із запропонованих вакантних посад, про що складено відповідний акт 04 серпня 2017 року (т. І а. с. 95, 96-97, 98).

З 07 серпня 2017 року по 23 серпня 2017 року позивачка перебувала у відпустці, відповідно до наказу про надання відпустки № 904-В від 18 липня 2017 року (т.1, а. с. 99).

По виходу з відпустки позивачці знову було запропоновано наявні станом на 28 серпня 2017 року вакансії листом № 14/1-014-7279 від 28 серпня 2017 року, проте, ознайомившись з ними, поставити свій підпис відмовилася та не надала згоду від переведення на одну із запропонованих вакантних посад, про що складено відповідний акт 28 серпня 2017 року (т. І а. с. 100, 101, 102).

У подальшому 30 серпня 2017 року, 07 вересня 2017 року, 13 вересня 2017 року та 20 вересня 2017 року листами № № 14/1-014-7366, 14/1-014-7640, 14/1-014-7809, 14/1-014-8050 позивачці було запропоновано, у доповнення до попередження про наступне вивільнення від 27 липня 2017 року № 14/1-014-6361, переведення на одну із вакантних посад, зазначених у додатку до листа, що надавався. Проте, ознайомившись з ними, поставити свій підпис вона відмовилася та не надала згоду на переведення на одну із запропонованих вакантних посад, про що було складено відповідні акти 30 серпня 2017 року, 07 вересня 2017 року, 13 вересня 2017 року та 20 вересня 2017 року (т. І а. с. 103-117).

08 вересня 2017 року директором з управління персоналом скеровано подання Голові первинної профспілкової організації «Укртрансгазвидобування» про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачкою за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в апараті управління та неможливістю її переведення працівника на іншу роботу, оскільки позивачка відмовилася від запропонованих посад (т. І а. с. 144).

Аналогічного змісту подання було направлено і 25 квітня 2018 року (т. І а. с. 145).

25 вересня 2017 року відповідач повідомив позивачку про необхідність прибути до управління кадрів департаменту по роботі з персоналом, для ознайомлення з переліком вакантних посад, проте вона телефоном повідомила, що погано себе почуває та знаходиться на прийомі у лікаря і відмовляється прибути, про що було складено відповідний акт 25 вересня 2017 року (т. І а. с. 120).

Загалом на лікарняному позивачка перебувала з 25 вересня 2017 року по 25 квітня 2018 року (т. І а. с. 121-127).

У подальшому, позивачці було запропоновано наявні станом на 25 квітня 2018 року вакансії та від переведення на одну із запропонованих вакантних посад вона відмовилася, що засвідчила своїм підписом у листі та було складено відповідний акт 25 квітня 2018 року (т. І а. с. 128, 129-142).

Як вбачається із листа від 25 квітня 2018 року № 15-ППО, заступник Голови профкому запрошував позивачку взяти участь у засіданні цього ж дня о 14:00 год., де розглядалося питання про надання згоди на розірвання з нею трудового договору, проте ОСОБА_1 просила проводити цей розгляд без її присутності (т. І а. с. 146).

Листом від 25 квітня 2018 року № 16-ППО відповідача повідомлено про надання згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з головним фахівцем сектора соціального розвитку відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів ОСОБА_1 (т. І а. с. 147, 148).

Цього ж дня, 25 квітня 2018 року, ОСОБА_1 була звільнена наказом № 120-К, отримала трудову книжку та розрахунок після звільнення (т. І а. с. 149, 151, 155, 156).

Відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Положення частини третьої статті містить перелік категорій працівників, які можуть розраховувати на переважне право у залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Так пунктами 1-3 передбачено переважне право сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини другої ст. 42 КЗпП України, перевага у залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно з положеннями абзацу першого статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суди зобов`язані з`ясувати, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Вирішуючи спір, місцевий суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в ПАТ «Укргазвидобування» мало місце скорочення штату працівників, внаслідок чого посада, яку займала позивачка, була скорочена, та у зв`язку з чим позивачку було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, та запропоновано наявні на підприємстві вакансії протягом усього періоду вивільнення, які відповідали її кваліфікації та досвіду, при цьому сама позивачка у своїх поясненнях не заперечує, що відповідачем не було порушено її переважне право на залишення на роботі, через що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників відбулося з дотриманням вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачку не було ознайомлено з переліком усіх вакантних посад, спростовуються письмовими матеріалами справи, оскільки з додатків до листів, наданих відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано усі наявні посади, які відповідали її освітньо-кваліфікаційним вимогам, від яких вона відмовилася, інші посади, на які посилається позивачка, не були вакантними в той час, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводили б до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: