Справа № 447/1031/17 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/1166/18 , Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3 на рішення та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и л а:

28.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 05.01.2011 року по 30.08.2013 року він працював на посаді начальника управління освіти, сім'ї, молоді та спорту Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області, а з 02.09.2013 року по даний час працює на посаді директора Розвадівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Миколаївського району Львівської області.

24.01.2017 року Центральною виборчою комісією України було прийнято постанову №6 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 30 квітня 2017 року» і позивач вирішив балотуватись на посаду Розвадівського сільського голови.

23.04.2017 року у Народному домі с.Розвадів під час зустрічі кандидатів з виборцями об'єднаної територіальної громади сіл Розвадів, Пісочна, Черниця, Надітичі, Верин, Крупсько, яка фіксувалась за допомогою відео зйомки, під час його (позивача) виступу відповідач ОСОБА_5, ставлячи йому запитання, чому він вирішив балотуватись на посаду сільського голови, в присутності інших кандидатів і виборців повідомила, що він, працюючи керівником у сфері освіти, брав хабарі.

24.04.2017 року в мережі Інтернет на сайті Яндекс за адресою youtube.com за посиланням «Дебати кандидатів на голову розвадівської отг» було розміщено відео ролик з повним записом цих дебатів.

Поширення в такий спосіб недостовірної та негативної про нього інформації серед значної кількості виборців, серед яких були батьки та родичі дітей, що навчаються у Розвадівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, відповідач завдала йому моральної шкоди, оскільки фактично назвала його злочинцем, спонукаючи мешканців названих сіл засумніватись у його моральних та професійних якостях.

Заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує й тим, що розповсюджена відповідачем недостовірна інформація може негативно вплинути на результати виборів, а оскільки виборчий процес уже завершено і судове рішення за наслідками розгляду цієї справи не буде ухвалене до 30.04.2017 року - дати виборів, він позбавлений можливості вимагати спростування цієї інформації у той спосіб, в який вона була поширена,

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06.06.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06.06.2018 року вирішено питання судових витрат та стягнуто з позивача ОСОБА_2 у користь відповідача ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3, просять їх скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянти обгрунтовують тим, що оспорювана позивачем інформація містить фактичне твердження про вчинення позивачем злочину «одержання хабара», а тому не може бути оціночним судженням.

Вважають, що суд при вирішенні спору неправильно застосував норми матеріального права і не дав належної правової оцінки доводам та доказам їхньої сторони по фактичним обставинам даної справи.

Крім того, апелянти звертають увагу суду, що розгляд заяви сторони відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу понесених відповідачем витрат на правничу допомогу було проведено без участі позивача, що позбавило його можливості подати відзив на заяву відповідача.

Згідно з первинними протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Львівської області від 20.07.2018 року та 26.07.2018 року для розгляду даної цивільної справи (провадження №№22-ц/783/2312/18, 22-ц/783/2381/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Копняк С.М., суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

19.10.2018 року цивільна справа №447/1031/17 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 19.10.2018 року, для розгляду цивільної справи №447/1031/17 (провадження №№22-ц/811/1166/18, 22-ц/811/1187/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.

Ухвалою колегії суддів у названому складі Львівського апеляційного суду від 24.10.2018 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 05.03.2018 року в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.03.2019 року, є дата складення повного судового рішення - 07.03.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Конституцією України (ст.34) також гарантується право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.1), беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4, 7 ст.277 ЦК).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п.18 названої вище постанови, обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Отже, за змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

За змістом норми статті 10 Конвенції, свобода слова, преси, виступи та звернення громадських організацій як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12.02.2004 року Комітетом Міністрів Ради Європи, зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав особи порівняно з іншими особами.

Право на відповідь, зокрема, для публічних діячів, політиків, як воно викладено в Рекомендації (2004) 16 Комітету Міністрів Ради Європи, є повністю доречним в новому медійному середовищі, оскільки воно дає можливість швидко оприлюднити заперечення на факти, що оспорюються.

Таким чином, аналіз національного законодавства, ст.10 Конвенції та практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту й того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що оспорювана позивачем інформація була поширена під час обговорення його кандидатури на виборну посаду сільського голови і позивач вирішив апелювати до довіри громадськості, погодившись «виставити» себе на публічне обговорювання, ретельний громадський контроль, в тому числі й щодо його діяльності як посадової особи органів державної виконавчої влади, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки правильним способом захисту в даному випадку було б реалізація позивачем закріпленого статтею 277 ЦК України права на відповідь - висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.

Крім того, позивачем не доведено та не вбачається цього зі змісту самих висловлювань, що інформація поширена відповідачем «з явним злим умислом», а не з метою сформувати у суспільстві думку про позивача, і що поширена вона в брутальній чи непристойній формі, а тому правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди немає.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі.

Статтею 137 ЦПК передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката за договором про надання правової допомоги №488 від 26.06.2017 року (а.с.24, 61), за п.3.1 якого вартість однієї години надання адвокатом правничої допомоги становить 1000 грн., відповідачем надано квитанції на загальну суму 10000 грн. (а.с.60), які підтверджують внесення відповідачем оплати згідно умов договору, а також надано акт виконаних робіт з їх описом та кількістю годин (10 год.) витраченого часу адвоката на їх виконання (а.с.59).

При цьому, необхідно зазначити, що адвокат Швець Д.Ю. на виконання умов договору брав участь в п'яти судових засіданнях по даній справі, загальною тривалістю близько трьох годин, а не чотирьох годин, як вказано в акті виконаних робіт, стороною відповідача подавались письмові заперечення та відзив на позовну заяву, які за своїм змістом є аналогічними і не є об'ємними, а тому твердження про витрачення професійним адвокатом 4 годин робочого часу на їх підготовку є необгрунтованим, необгрунтованим є також твердження про витрачення адвокатом 2 годин на ознайомлення з позовною заявою та доказами, лише два з яких стосується оспорюваної позивачем інформації, відтак, на переконання колегії суддів, з урахуванням наведених вище вимог ст.137 ЦПК України, відповідач має право на часткову компенсацію понесених нею витрат на правничу допомогу адвоката в даній справі - в розмірі 6000 грн.

Доводи сторони відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки проголошуючи рішення по суті спору, суд першої інстанції не повідомив учасників справи і не зазначив про це в резолютивній частині рішення, як того вимагає ч.7 ст.265 ЦПК України, про дату, час і місце проведення судового засідання для вирішення питання про судові витрати за заявою відповідача.

Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з позивача у користь відповідача 10000 грн. витрат на правничу допомогу необхідно змінити, зменшивши їх розмір до 6000 грн., а тому в цій частині апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи те, що за результатами перегляду апеляційним судом оскаржуваних стороною позивача судових рішень, змінено лише додаткове рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат, правових підстав для відшкодування за рахунок відповідача понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 червня 2018 року змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4, - до 6000 (шести тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 березня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.