П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року місто Київ

справа № 357/1510/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/14640/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошель Л.М. від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марина Володимирівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4

27 листопада 2009 року за життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 на ім`я відповідача.

З 2014 року ОСОБА_2 оспорює в судовому порядку вказаний заповіт з підстав його недійсності, а саме як такий, що вчинений під впливом насильства.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 .

Всупереч забороні суду, за наявності не вирішеного спору щодо спадкового майна, державний нотаріус Мельничук М.В. 29 серпня 2018 року видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1 .

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., ОСОБА_1 , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 21 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., ОСОБА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1872. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що нотаріусом було правомірно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки ухвала про заборону проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітомвтратила свою чинність у зв`язку із залишенням позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року.

ОСОБА_2 також не погоджуючись з рішенням суду подала апеляційну скаргу, де посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині підстав визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свою позицію обґрунтовує тим, що свідоцтво про право на спадщину повинно бути визнано недійсним з підстави нікчемності заповіту від 27 листопада 2009 року як вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

На адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , проте колегія суддів не бере його до уваги, оскільки останнім не надано доказів його направлення іншим учасникам справи.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити; апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважав необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала; подану нею апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора подала заяву про розгляд справи у відсутність представника та просить розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак направила на адресу суду заяви у яких підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка ОСОБА_3 не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 27 листопада 2009 року за життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Зазначений заповіт посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1517.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

18 грудня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщука А.О.із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 .

Також заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 подали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщук А.О., про визнання заповіту від 27 листопада 2009 року недійсним.

В межах зазначеної справи, ухвалоюБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

15 березня 2018 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з запитом про надання інформації щодо набрання законної сили ухвалою суду від 10 лютого 2015 року, якою було заборонено видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

21 березня 2018 року за підписом голови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Саніна В.М. державного нотаріуса Мельничук М.В. проінформовано, що 5 січня 2017 року вказана цивільна справа була направлена до Вищого спеціалізованого суду України для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу суду від 16 квітня 2015 року, а тому повідомити інформацію щодо набрання законної сили ухвалою від 10 лютого 2015 року до повернення справи до суду першої інстанції неможливо.

29 серпня 2018 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 357/17862/14-ц задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане відповідачу незаконно, оскільки судовим рішенням було встановлено заборону щодо вчинення таких дій.

Такий висновок суду є правильним.

Спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Під спадкуванням мається на увазі перехід майнових і деяких особистих немайнових прав та обов?язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб - його спадкоємців. Спадщиною є сукупність цих прав та обов?язків.

Частиною 1 статті 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємців на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, бо право на спадкове майно у них виникає з моменту відкриття спадщини.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для залучення до спадкування осіб, що подали заяву, склад спадкового майна. На підтвердження цих обставин витребовуються відповідні документи.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус, крім перелічених обставин, перевіряє наявність заповіту, коло осіб, що мають право на обов?язкову частку, з?ясовує чи не скасований заповіт, а також чи не встановлені заборони щодо видачі свідоцтва.

Нормами ЦК України також передбачена можливість оспорювання свідоцтва про право на спадщину.

Так, статтею 1301 ЦК України передбачена що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Особливості вчинення нотаріальних дій регулюються Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Так, відповідно до пункту 4.17. Глави 10 Порядку передбачено, що якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Установивши, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 10 лютого 2015 року в межах забезпечення позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, заборонено нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 , така заборона в судовому порядку не скасовувалася, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що ухвала про заборону проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом втратила свою чинність у зв`язку із залишенням позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, відхиляються колегією суддів з таких підстав.

Відповідно до частини 6 статті 154 ЦПК України в редакції, що була чинною на момент постановлення ухвали про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду по справі про визнання заповіту недійсним, у випадку залишення заяви без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Разом із тим судом встановлено, що вказана ухвала суду була скасована постановою Верховного Суду і на даний момент справа про визнання заповіту недійсним розглядається судом першої інстанції, а питання по суті не вирішено.

Після набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України від 15 грудня 2017 року, цивільні справи, розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією процесуального закону, розглядаються за правилами, що діють після набрання ним чинності (Розділ ХІІІ Перехідних положень ЦПК України).

Частиною 9 статті 158 ЦПК України, чинної на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Аналізуючи приведені норми, можна зробити висновок, що встановлена ухвалою суду заборона видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 листопада 2009 року триває в часі та судом не скасована.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо зміни підстав визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а саме у зв`язку з нікчемністю заповіту від 27 листопада 2009 року задоволенню не підлягають, оскільки при зверненні до суду першої інстанції скаржник на це не посилався і доповнення до позовної заяви від 30 травня 2019 року судом не приймалися, що підтверджується аудіо записом судового засідання від 30 травня 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова