КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4425/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року місто Київ

справа № 761/47732/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Консорціум «Український центр підтримки номерів та адрес» про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року заявник ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, в якій просив:

визнати недостовірною та спростувати інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в Інтернет-мережі за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Окружение Черновецкого, включая учредителя «Города счастливых детей», не раз ловили на махинациях с недвижимостью. В 90-е ОСОБА_1 скупал за бесценок квартиры эмигрантов».

В мотивування вимог посилався на те, що поширена інформація принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 як публічної, відомої людини.

Вказував, що ідентифікувати особу, яка поширила недостовірну інформацію, не є можливим, оскільки автор статті «На мне обкатали схему», или Как ОСОБА_3 и лжеученый из КМДА разрушили одну семью» не зазначений, особу власника веб-сайту також встановити неможливо, а тому задля відновлення порушених прав заявник звернувся до суду у порядку окремого провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 відмовлено у відкриті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції належним чином не з'ясував, чи дійсно наявний спір про право, обов'язковою складовою якого, в першу чергу, є сторони спору.

Вказував, що ОСОБА_1 фактично, позбавлений можливості звернутись до суду із позовною заявою до винних осіб, які причетні до поширення недостовірної інформації, оскількитаких осіб встановити неможливо, на підтвердження чого до заяви було додано висновок експертного телекомунікаційного дослідження, який судом першої інстанції не було взято до уваги.

Зазначав, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме: ч.ч.2,4 ст.315, ч.4 ст.263 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від заінтересованої особи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Представник заявника в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Заінтересована особа Консорціум «Український центр підтримки номерів та адрес» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає заможливе розглядати справу у його відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на ч.4 ст.315 ЦПК України та виходив з того, що у справі порушуються права та інтереси інших осіб, а тому з заяви вбачається спір про право.

При цьому, зазначав про те, що до заяви не долучено жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається завник.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Як вбачається з заяви, поданої ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 останній вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 інформаційним ресурсом «ОРД» в Інтернет-мережі за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 у тексті інформаційного повідомлення під назвою «На мне обкатали схему», или Как ОСОБА_3 и лжеученый из КМДА разрушили одну семью» відносно ОСОБА_1 було розповсюджено недостовірну інформацію наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_3, не раз ловили на махинациях с недвижимостью. В 90-е ОСОБА_1 скупал за бесценок квартиры эмигрантов».

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилався на те, що автора поширеної недостовірної інформації та власника веб-сайта встановити неможливо, а тому останній звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення на підставі п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України.

Відповідно до вимог чинного законодавства фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України).

За змістом ч.4 ст.277 ЦК України якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У п.13 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 надано роз'яснення, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається заправилами, визначеними розділом IV ЦПК.

У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то відповідно до положень частини шостої ст.235 ЦПК, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Крім того, згідно з ст.318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК Українисуддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Як вбачається з матеріалів справи, до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла справа за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Консорціум «Український центр підтримки номерів та адрес» про встановлення факту, що має юридичне значення.

При цьому, заявником була подана завірена копія заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

На підтвердження своїх вимог про неможливість встановити особу, яка поширила недостовірну інформацію щодо ОСОБА_1 та власника веб-сайта, заявник посилався на оригінал висновку експертного телекомунікаційного дослідження та про доручення вказаного висновку у додатку до заяви.

Разом з тим, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження по справі не звернув уваги на посилання заявника на те, що власника веб-сайту, на якому було поширено недостовірну інформацію відносно заявника встановити неможливо, що підтверджується висновком експертного телекомунікаційного дослідження.

А відтак, суд першої інстанції повинен був застосувати до заяви положення ст.ст.185, 318 ЦПК України, залишити заяву без руху, запропонувавши заявнику надати докази на підтвердження факту невідомості автора статті та особи власника веб-сайта, та в подальшому вирішувати питання про відкриття провадження у справі з урахуванням наслідків виконання або невиконання вимог відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

У ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.92 Конституції України основи судочинства визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та п.1 ст.6 Конвенції, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: