ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2998/17 Номер провадження 22-ц/814/902/19Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: відповідача за первісним позовом ОСОБА_2, представника відповідача -адв. Євдокименко А.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням, вселення, зобов'язання не чинити перешкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстраційного обліку.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до місцевого суду з даним позовом, до відповідача, посилаючись на те, що з 1997 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_2 та в 2006 році було придбано житловий будинок в АДРЕСА_1, де вони почали проживати разом.

Зазначає, що, у 2007 році вони. зареєстрували шлюб, в 2010 році вона зареєструвала своє постійне місце проживання в АДРЕСА_1 а в лютому 2017 року вона дізналась про існування судового рішення від 09.02.2017 року про розірвання шлюбу, після чого відповідач почав вимагати від неї виселитися з вказаного житлового будинку, а 14.03.2017 року ОСОБА_2 змінив замки в будинку та не впустив її до помешкання, не дозволивши забрати навіть особисті речі.

З урахуванням наведеного прохала: визнати за нею (ОСОБА_5.) право на користування будинком АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_5 до вказаного житлового будинку та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком; вирішити питання судових витрат (т.1, а.с.2-5).

У подальшому, в червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, посилаючись на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1, шлюб з позивачем ОСОБА_5 розірвано, проте вона зареєстрована в будинку з 03 жовтня 2010 року.

Вказував, що 22 лютого 2017 року за домашньою адресою, в будинку АДРЕСА_1, виявив зникнення металевого сейфу з особистими документами, грошовими коштами, після чого звернувся до правоохоронних органів, відповідна інформація внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З урахуванням наведених обставин зазначав, що подальше проживання з ОСОБА_5 в будинку створює загрозу його життю та здоров'ю, збереженню майна, окрім того, остання вчиняє сварки.

Відповідно до вищевикладеного прохав виселити ОСОБА_5 з житлового будинку в АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняти її з реєстраційного обліку у вказаному будинку (т.1, а.с.51-53).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2017 рокупозовні вимоги ОСОБА_5, задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_5 до будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні жилим будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в розмірі 1920,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. (т.1, а.с.201-205).

Вказане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_6, представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що обставиною для встановлення сервітуту, тобто реєстрації у будинку за адресою: АДРЕСА_1, для ОСОБА_5 було укладення шлюбу з ОСОБА_2, при цьому, вважає, що з припиненням шлюбу припинився і сервітут.

Також, зауважує, що місцевим судом безпідставно не враховано, що 04.03.2017 року зареєстроване кримінальне провадження за №0000993 відповідно до ч.5 ст.185 КК України по факту крадіжки ОСОБА_5 із будинку за вказаною адресою коштів у сумі 85000,00 грн. дол. США, 7000,00 Євро, та 450000,00 грн.

Зауважує, що ОСОБА_6 як власник домоволодіння має беззаперечне право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, проте ОСОБА_5 таке право порушує, а тому воно підлягає судовому захисту.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 прохала рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення, з посиланням на те, що відповідач, на її думку, протиправно виселив її з житла та неправомірно чинить їй перешкоди у користуванні житлом, оскільки за змістом ч.4 ст.156 ЖК УРСР - припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Відтак, оскільки ОСОБА_5 як член сім'ї власника будинку (дружина), правомірно та на законних підставах вселилась до вказаного будинку, вона має право користуватись даним будинком нарівні з власником, та право на користування даним житлом не припинилось внаслідок розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з відповідачем як власником житла.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 02.05.2018 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі, задоволено.

Зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням, вселення, зобов'язання не чинити перешкоди та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстраційного обліку - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Полтавської міської ради в особі Управління реєстрації, про зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб, про усунення перешкод у користуванні власністю (т.2, а.с.76-79).

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02.05.2018 року, скасовано, справу передано на розгляд суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.101-103).

У судовому засіданні відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м., який складається в цілому з: житлового будинку, цегляного, загальною площею, 121,1 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м. (а.с.10).

Також, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 22.03.2017 року №83069389, вказаний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності (т.1, а.с.11).

У відповідності до актового запису №283 в Книзі реєстрації шлюбів Київського відділу реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ, сторони по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 07.12.2007 року (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.12.2007 року, т.1, а.с.8).

Як убачається з даних паспорту ОСОБА_5, вона 03 грудня 2010 року у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.7, на звороті).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, задоволено повністю.

Шлюб, зареєстрований, 07 грудня 2007 року Київським відділом реєстрації атів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції №283 між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишено ОСОБА_2, прізвище ОСОБА_5 залишеио ОСОБА_5.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи первісний позов, суд виходив із того, що ОСОБА_5 є колишнім членом сім'ї власника житлового будинку по АДРЕСА_1, була поселена до будинку зі згоди ОСОБА_2, як власника, та будучи членом його сім»ї (дружиною). При цьому, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем в силу норм ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України не позбавляє ОСОБА_5 права на користування жилим будинком АДРЕСА_1, але таке її право не визнається відповідачем ОСОБА_2, а тому підлягає судовому захисту.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_2 не надав до суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_5 допускала систематичне порушення правил співжиття, а також того, що до неї вживалися заходи попередження, які не дали позитивних результатів, відтак, підстав для її виселення матеріалами справи не установлено.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За нормою ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 рокуналежить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м., який складається в цілому з: житлового будинку, цегляного, загальною площею, 121,1 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м.

Установлено, що ОСОБА_5 03 грудня 2010 року у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання у належному відповідачу житловому будинку по АДРЕСА_1.

При цьому, як зазначено вище, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року.

Нормою частини 1 статті 116 ЖК України визначено, що коли наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відтак, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ (поліції), адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

При цьому, місцевим судом було вірно зазначено, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б обумовили для ОСОБА_5 настання наслідку у вигляді наявності підстав для виселення її із належного апелянту жилого приміщення.

Так, матеріалами справи установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 склались явні неприязні стосунки, про вказане свідчить факт відкриття кримінального провадження №0000993 за заявою ОСОБА_2 від 04.03.2017 року, стосовно того, що 22.02.2017 року його колишня дружина ОСОБА_5 заволоділа документами на будинок, земельну ділянку, квартиру та грошовими коштами в сумі 450000,00 грн., 85000 дол. США, та 7000,00 євро, шляхом викрадення їх з металевого сейфу з будинку ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 (т.1, а.с.133).

Проте, внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.5 ст.185 КК України не є доказом наявності протиправної поведінки ОСОБА_5 за відсутності відповідного вироку суду, де було б доведено її вину та притягнуто до відповідальності.

Відтак, з урахуванням положень ст.62 Конституції України, якими визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно недоведеності ОСОБА_2 вчинення ОСОБА_5 систематичного порушення правил співжиття, а також того, що до неї вживалися заходи попередження, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до наведеного, суд апеляційної інстанції вважає висновок місцевого суду про відсутність підстав для виселення ОСОБА_5 з займаного жилого приміщення - будинку по АДРЕСА_1 вірним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевим судом безпідставно не враховано, що 04.03.2017 року зареєстроване кримінальне провадження за № 0000993 відповідно до ч.5 ст.185 КК України по факту крадіжки ОСОБА_5 із будинку за вказаною адресою коштів у сумі 85000,00 грн. дол. США, 7000,00 Євро, та 450000,00 грн., колегія суддів до уваги не приймає, за відсутності доказів дійсної вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного правопорушення.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_6 як власник домоволодіння має беззаперечне право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, проте ОСОБА_5 таке право порушує, а тому воно підлягає судовому захисту, є необґрунтованим, оскільки позивач за первісним позовом вселилась у спірне жиле приміщення на законних підставах, в добровільному порядку з нього не виселялась, доказів систематичного порушення нею правил співжиття чи застосування до неї заходів впливу, суду не надано, при цьому сам лише факт розірвання шлюбу між сторонами не може свідчити про наявність підстав для виселення ОСОБА_5

Окрім того, ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що орган реєстрації це - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, зокрема і шляхом виселення, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій.

Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

Відповідно до вищевикладеного, та, з урахуванням того, що вимога про зняття з реєстрації ОСОБА_5 є похідною від вимоги про її виселення, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині щодо примусового зняття ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, також необхідно відмовити.

Разом із тим, згідно зі ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Матеріалами справи в повній мірі, на підставі належних та допустимих доказів, установлено, що ОСОБА_2 категорично заперечує проти проживання в належному йому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 При цьому, апелянт, за участі співробітників поліції категорично відмовився допускати позивача за первісним позовом не тільки до будинку, але на і територію домоволодіння, оспорюючи навіть право позивача забрати особисті речі з будинку.

При цьому, з наведеного вище вбачається, що ОСОБА_5 є колишнім членом сім'ї власника житлового будинку по АДРЕСА_1, та була поселена до даного будинку із його згоди, будучи членом його сім'ї (дружиною). Відтак, з урахуванням норм ст. 156 ЖК України та ст.405 ЦК України, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем за первісним позовом не позбавляє ОСОБА_5 права на користування жилим будинком АДРЕСА_1, але таке її право не визнається відповідачем ОСОБА_2

Відтак, такі дії ОСОБА_2, як заміна вхідних замків на дверях та недопущення позивача ОСОБА_5 до будинку, місцевим судом вірно визначено, як підтвердження факту того, що відповідач оспорює право позивача на користування спірним житлом, а тому воно правомірно захищене судом.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для визнання за ОСОБА_5 права користування жилим приміщенням в буд. АДРЕСА_1, вселення її до даного будинку та зобов'язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди в користуванні жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що обставиною для встановлення сервітуту, тобто реєстрації у будинку за адресою: АДРЕСА_1, для ОСОБА_5 було укладення шлюбу з ОСОБА_2, при цьому з припиненням шлюбу припинився і сервітут, є неспроможними, з урахуванням наведеного вище, зокрема, з аналізу положень ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та про відмову у зустрічному.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2017 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова