КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/6134/18 Головуючий у І інстанції - Бондаренко О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4119/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

в червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1993 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 січня 2016 року шлюб між ними розірвано.

Під час спільного проживання в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відразу після укладення шлюбу вони з відповідачем проживали в його батьків, де і народилася їх дочка ОСОБА_4, після чого на початку 1997 року вони переїхали проживати в частину будинку АДРЕСА_1, і в цьому будинку народився їх син ОСОБА_5.

Проживаючи в даному будинку, 29 жовтня 1998 року батько відповідача - ОСОБА_8 подарував їхній сім'ї 29/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Договір дарування частини будинку був оформлений на ОСОБА_2.

Загальна площа подарованої їм частини будинку (квартири №1) складала 31,50кв.м., крім подарованої частини будинку біля нього нічого не було.

Після переїзду в дану частину будинку на початку 1997 року вона із своїм колишнім чоловіком побудували господарські споруди, а саме: хлів, погріб, туалет, поставили тин, викопали криницю, збудували гараж, після чого почали добудовувати та реконструювати подаровану частину будинку.

До 2005 року вони значно збільшили як загальну, так і житлову площу подарованого будинку, провели відповідні комунікації та зробили все необхідне для комфортного проживання їм та їхнім дітям.

Рішенням сесії Трушківської сільської ради №19 від 14 червня 2005 року була узаконена самочинна прибудова до їх частини будинку.

Отже, на підставі викладеного подарована їх сім'ї частина будинку (квартира №1), розташована по АДРЕСА_1, яка зазнала значної перебудови та суттєво добудована, є спільною сумісною власністю подружжя.

Згоди щодо розподілу спільного майна подружжя вони з відповідачем дійти не можуть, відповідач постійно виганяє її з будинку, іншого житла вона не має, також вона не має родичів в яких вона б могла проживати.

Просила суд, визнати частину будинку АДРЕСА_1, загальною площею 55,7кв.м., спільним майном подружжя та виділити у власність їй 1/2 частину частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року, позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вищезазначене рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач не визнавав та не підтверджував тих обставин, що спірна частина будинку набула істотних змін, оскільки сторонами було здійснено лише добудову приміщень до будинку розміром 4х7м., позначених на плані будинку «1-6», «1-7», «1-8».

Визначена на час розгляду справи ринкова вартість частини житлового будинку не може бути тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що вартість спірної частини житлового будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, а не внаслідок тенденцій загального подорожчання об'єктів нерухомості, зокрема і висновку судової будівельно-технічної експертизи на вирішення якої були б поставлені питання про вартість спірної частини будинку до поліпшень, виконаних з 1997 року та про вартість спірної частини будинку після поліпшень, виконаних з 1997 року, та для встановлення істотності збільшення вартості житлового будинку у зазначений період часу.

Судом першої інстанції не встановлено також і розміру трудових та грошових затрат кожного з подружжя.

Визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину із загальної площі 55,7кв.м. житлового будинку АДРЕСА_1, суд не визначив частку позивача в спірній частині будинку, яка складає 29/100 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, а фактично визнав за позивачем право власності лише на квадратні метри спірного майна.

Також, з копії договору дарування та Звіту про оцінку майна від 17 травня 2018 року вбачається, що вартість спірної частини житлового будинку визначена з врахуванням відповідної частини господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Судом залишено поза увагою, що відповідач в період шлюбу, на підставі договору дарування, отримав в дар 29/100 частини житлового будинку житловою площею 31,5кв.м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1, а тому зазначена частина майна є особистою власністю відповідача та не може бути об'єктом поділу.

Просив, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В свою чергу, ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовує тим, що вимоги апелянта є безпідставними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

В обґрунтування відзиву, посилається на те, що в спірному будинку вона почала проживати з 1997 року де і проживає на даний час, тобто вже 22 рік.

В спірному будинку вона виховала двох дітей, які на даний час уже дорослі.

Також, протягом перших років спільного життя сторін, вони за спільні кошти добудували та реконструювали спірний будинок, постійно проводили в ньому як капітальні так і поточні ремонти, в його утримання вона вкладала також і власні кошти.

В утримання спірного будинку вона надавала кошти для оплати комунальних послуг та вкладала свої сили в догляді за будинком.

Просила, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з 05 червня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року, яке набрало законної сили 02 червня 2016 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з договору дарування частини житлового будинку від 29 жовтня 1998 року серія ААМ №762032, який посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №2-3187 ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 двадцять дев'ять сотих (29/100) частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

На земельній ділянці розташований один цегляний житловий будинок житловою площею 31,50кв.м., хлів, зазначений в плані літерами «Бб», погріб «В», туалет «Г», огорожа №1-3.

Отже, ОСОБА_2 на підставі договору дарування став власником двадцять дев'ять сотих (29/100) частин житлового будинку площею 31,50кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, а саме: хлів, зазначений в плані літерами «Бб», погріб «В», туалет «Г», огорожа №1-3, що знаходиться в АДРЕСА_1.

14 червня 2005 року виконавчий комітет Трушківської сільської Ради виніс рішення №25 «Про надання дозволу на узаконення самочинно прибудованої до своєї частини житлового будинку допоміжних приміщень, внутрішнє переобладнання в житловому будинку та узаконення будівництва господарчого блоку», з якого вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_2, враховуючи висновок архітектора району та керуючись ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні виконком сільської ради вирішив узаконити ОСОБА_2 самочинно прибудовану до своєї частини житлового будинку допоміжні приміщення розміром 7,0х4,0м. та внутрішні переобладнання в житловому будинку із збільшенням житлової площі на 14,8кв.м., житлова площа становить 30,4кв.м., загальна площа становить 58,0кв.м. та узаконити будівництво господарчого блоку в складі: хлів, літня кухня, погріб, гараж, загальним розміром 5,0х9,7м, в АДРЕСА_1, та зобов'язав ОСОБА_2 оформити необхідну технічну документацію у відділі містобудування та архітектури.

13 березня 2018 року ФОП ОСОБА_10 видала технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, загальна площа - 55,7кв.м., житлова - 29,6кв.м.

З довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05 лютого 2018 року №02-21-96 вбачається, що ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 11 травня 1993 року і по теперішній час.

Як вбачається з довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 06 лютого 2018 року №02-21-105, ОСОБА_3, проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, з 14 березня 1997 року.

У цьому житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 28 лютого 1997 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02 березня 2010 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 02 березня 2010 року.

Будинок складається з трьох кімнат житловою площею 30,00кв.м., на першому поверсі, одноповерхового будинку, що належить ОСОБА_2

Крім цього, відповідач визнав обставини на які посилається позивач в підтвердження вимог та підтвердив факт, що спірна частина будинку, з моменту дарування до введення в експлуатацію добудованої частини приміщень, реконструкції приміщень будинку та інші поліпшення житлових приміщень для проживання ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх дітей, набула істотних змін в період шлюбу сторін, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім'ї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з договору дарування частини (29/100) житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що інвентаризаційна вартість вказаного майна складає 6186,57 грн., а із звіту про оцінку майна вбачається, що вартість майна: 29/100 частини житлового будинку, що становить 55,7кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, становить 348 000грн., отже вартість майна значно збільшилась.

Враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний будинок (площею 55,7кв.м.) є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна, а саме: частини житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 55,7кв.м.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з наступних підстав.

Відповідно до ст.22 КЗпШС (в редакції чинній станом на момент укладення договору дарування частини будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно дост. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

В п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа №755/16633/15) зазначено, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки інвентаризаційна вартість вказаного майна складала 6 186,57 грн., тоді як із звіту про оцінку майна вбачається, що вартість 29/100 частин спірного майна: житлового будинку, що становить 55,7кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, становить 348 000грн., отже вартість майна значно збільшилась.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 березня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба