П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 березня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Куштан Б.П.,

секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 січня 2018 року у справі №308/13290/16-ц (головуючий: Шепетко І.О.), -

встановила:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №105/8-07 від 27.07.2007 укладений з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник ПАТ «Альфа-банк») та ОСОБА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що 27.07.2007 року між Промінвестбанком України та ОСОБА_1 підписано договір про іпотечний кредит №105/8-07, за яким банк зобов'язався надати 42 000 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком погашення 26.07.2027 року.

При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Крім того, встановлена банком кредитного договору умова, щодо обов'язку сплати позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є несправедливою, а сума комісії, сплаченої позивачем, є незаконно отриманою банком.

Умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, так встановлено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, але аналогічної відповідальності для банку договором не встановлено.

Зазначає, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюванного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч.2 ст.11 та абзацу 16 ч.1 ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусів до сплати платежів на незаконних підставах. Зазначає, що був введений відповідачем в оману при укладенні кредитного договору, а тому такий підлягає визнанню недійсним.

17.12.2012 року між Промінвестбанком та ПАТ «Альфа-банк» укладено договір відступлення права вимоги, а відтак відповідачем по справі є ПАТ «Альфа-банк».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.01.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на неправильне встановлення судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Ракущинець А.А. просив апеляційну крагу задовольнити, скасувати рішення суду та задовольнити позов. Представник ПАТ «Альфа-Банк» Дорош І.І. в судовому зсіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Встановлено, що 27 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інноваційним банком було укладено договір про іпотечний кредит №105/8-07, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 42 000, 00 доларів США (а.с.14-20).

17.12.2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інноваційним банком та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого новим кредитором за вказаним вище кредитним договором став ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.21-36).

Як вірно зазначено судом першої інстанції позивач, підписавши кредитний договір, підтвердив факт надання йому банком умов кредитування та висловив згоду з такими умовами (п.7.6 Кредитного договору). Відповідне письмове повідомлення підписане позичальником також міститься в матеріалах справи (а.с.104).

Крім того, 02 червня 2012 року між ОСОБА_1 та новим кредитором ПАТ «Альфа-Банк» укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 27.07.2007 року. Підписуючи вказаний договір позичальник додатково підтвердив про те, що йому була надана вся необхідна інформація передбачена ЗУ «Про захист прав споживачів» та попереджено про валютні ризики, а також, що його волевиявлення при укладенні кредитного договору не було спотворене.

Отже посилання ОСОБА_1 на те, що перед підписанням кредитного договору банком не було надано йому всієї необхідної інформації передбаченої ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» спростовується матеріалами справи.

Також колегія суддів констатує, що жодним пунктом кредитного договору не передбачена сплата комісії, а відтак посилання ОСОБА_1 на порушення ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є помилковим.

Щодо посилання апелянта на введення його банком в оману та несправедливість умов кредитного договору, то таке належним чином не обґрунтоване.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: