Справа № 344/9017/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1370/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника апелянта Заведюк Г ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ГУ НП України в Івано-Франківській області Корнутія М.В., представника Прокуратури Івано-Франківської області Фреїшин В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного кримінального переслідування, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які слугували для довідки 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1) та зобов`язання видати нову довідку, та позовом ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_5 , поданою її представником ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 02 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

18.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з наведеним позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області та Державної казначейської служби України, в обґрунтування якого зазначив, що йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у кримінальній справі №215354, порушеній 19.07.2002 року за фактом смерті ОСОБА_6 . З 31.07.2002 року по 27.09.2002 року він перебував під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі №12. Постановою Тисменицького районного суду від 27.09.2002 року його звільнено з-під варти та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В подальшому досудові процесуальні дії по вказаній кримінальній справі органами слідства майже не проводились, його раз чи два після звільнення з-під варти викликали до слідчого, який допитав його та повідомив, що можливо викличе ще. Через деякий час досудове слідство перестало цікавитись ним взагалі. У 2015 році він звернувся в паспортні органи України з метою виготовити закордонний паспорт, оскільки мав намір виїхати на роботу за кордон. Однак, у видачі паспорта йому відмовили та надали довідку 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1), згідно якої станом на 23.04.2015 року він є особою, яка з 31.07.2002 року Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, 27.09.2002 року обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд. На його звернення прокурор Тисменицького району Г.Вороняк повідомив, що у зв`язку з набранням чинності КПК України (2012 року) у ЄРДР зареєстровано відомості про кримінальне правопорушення минулих років та розпочато досудове розслідування. У вказаному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялось, запобіжні заходи не застосовувались. З наведеного слідує, що інформація довідки 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1) є безпідставною, а обмеження його права в квітні 2015 року на отримання закордонного паспорта незаконним та необґрунтованим.

Посилаючись на те, що внаслідок невжиття заходів щодо вилучення з картотек оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку інформації про нього, порушується презумпція його невинуватості, щодо нього поширюється недостовірна інформація, зокрема про перебування на підписці про невиїзд, та заподіюється шкода внаслідок незаконного кримінального переслідування, що негативно відбилося на його нормальних життєвих зв`язках, перешкоджає працевлаштуванню на роботі з адекватною заробітною платою та обмежує свободу пересування, просив зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку на його користь 2900 грн. на відшкодування майнової шкоди та 243 600 грн. на відшкодування моральної шкоди, зобов`язати Управління національної поліції України в Івано-Франківській області вилучити та знищити матеріали, які слугували для довідки 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1), та зобов`язати Управління національної поліції України в Івано-Франківській області видати йому нову довідку, відомості якої не мають містити інформації про те, що він є особою, яка з 31.07.2002 року Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, 27.09.2002 року обрано запобіжний захід підписка про невиїзд.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог і остаточно просив відшкодувати йому шляхом безспірного списання з Державного бюджету України 1 669 200 грн. моральної шкоди та 8 346 грн. матеріальної шкоди.

25.08.2016 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , який мотивувала тим, що за фактом смерті ОСОБА_6 слідством здійснювались непублічні оперативно-розшукові заходи щодо її чоловіка ОСОБА_1 , а саме: невідомі особи тривалий час переслідували його, розпитували її про обставини смерті ОСОБА_6 , їй доводилось бачити як проводяться якісь розшукові дії (щось схоже на обшук, проте таємний), що спричинило втрату спокою, приниження честі та гідності, а згодом переросло у душевне захворювання, триваюче до тепер.

Посилаючись на те, що незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 їй заподіюється майнова шкода (оплата ліків) та моральна шкода (психічне захворювання), ОСОБА_5 просила зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку на її користь 243 600 грн. на відшкодування моральної шкоди та зобов`язати Державну казначейську службу України сплачувати платіжні вимоги Обласної психо-неврологічної лікарні №3 за її лікування.

В подальшому ОСОБА_5 неодноразово збільшувала позовні вимоги і остаточно просила відшкодувати їй шляхом безспірного списання з Державного бюджету України 1 669 200 грн. моральної шкоди та зобов`язати Державну казначейську службу України сплачувати платіжні вимоги Івано-Франківської обласної психо-неврологічної лікарні №3 за її лікування.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги, що позивач незаконно обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, тобто незаконно перебував під слідством і судом з 07.08.2002 року по 20.05.2015 року, що є надто тривалим періодом часу та становить 4 669 днів або 12 років 9 місяців 13 днів (153 місяці 13 днів). Постановою від 20.05.2015 року скасовано постанову слідчого про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого, однак положеннями КПК України в редакції 1960 року, які підлягали застосуванню відповідно до розділу ХІ Перехідні положення чинного КПК України, такого скасування не передбачено. Більше того, відсутня будь-яка постанова, прийнята у травні 2015 року, якою було б вирішено питання щодо обраного позивачу запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Натомість, як повідомлено суд (позивача по даному питанню не повідомлялось), що записи з реєстрації певної інформації щодо позивача із оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ та органах (установах) кримінально-виконавчої системи України виключені.

Враховуючи тривалий період незаконного кримінального переслідування позивача, невстановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у суді і вичерпання можливостей їх отримання, суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди безпідставно дійшов висновку, що на правовідносини позивача не поширюється дія ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, згідно даної норми, за період з 07.08.2002 року по 20.05.2002 року мінімально можливий розмір моральної шкоди, який підлягає безумовному відшкодуванню позивачу, становить 640 384 грн. Саме на таку суму для позивача оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодованої моральної шкоди змінити та додатково до відшкодованих 70 000 грн. стягнути 640 384 грн. моральної шкоди, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати в Україні на момент ухвалення судового рішення.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_5 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд допустив вільне трактування висновку судово-психіатричного експерта №279 від 12.06.2018 року та безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження вимог ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок незаконних дій правоохоронних органів стосовно її чоловіка ОСОБА_1 .

Судом не враховано, що моральна шкода здоров`ю ОСОБА_5 заподіюється з 31.07.2002 року внаслідок незаконного переслідування її чоловіка ОСОБА_1 , яка виразилась у поширенні щодо нього недостовірної інформації, вчиненні непублічних розшукових дій, в які втягували і її, що негативно відбилось на нормальних життєвих зв`язках та завдало істотних страждань, які спричинили душевну хворобу.

Вказує, що оскільки факт незаконного кримінального переслідування ОСОБА_1 з липня 2002 року по травень 2015 року є доведеним, то відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_5 підлягає відшкодуванню завдана їй внаслідок незаконного переслідування її чоловіка моральна шкода в розмірі 640 384 грн.

З цих підстав представник ОСОБА_5 ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на її користь 640 384 грн. моральної шкоди, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати в Україні на момент ухвалення судового рішення.

Представник прокуратури Івано-Франківської області подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому доводи скарги заперечив. Зазначив, що кримінальному переслідуванню піддавався чоловік ОСОБА_5 ОСОБА_1 , притягнутий 09.08.2002 року як обвинувачений у кримінальній справі №215354. Разом з тим, до самої ОСОБА_5 жодних заходів кримінально-процесуального примусу не застосовувалось.

Доводи ОСОБА_5 про погіршення стану її здоров`я у зв`язку з кримінальним переслідуванням її чоловіка ОСОБА_1 спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи №279 від 12.06.2018 року, відповідно до якого прямого причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_5 та процесуальними діями правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження за фактом смерті ОСОБА_6 встановити не вдається можливим.

Таким чином, оскільки жодним судовим рішенням не встановлений факт незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження за фактом смерті ОСОБА_6 , а також не доведений причинний зв`язок між діями правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 та захворюванням ОСОБА_5 , то підстав для стягнення будь-якої шкоди за рахунок коштів державного бюджету немає.

Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційні скарги, однак в порушення ч. 4 ст. 360 ЦПК України до даного відзиву не додав докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи.

Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено надання судом строку на усунення недоліків відзиву, а тому, оскільки відзив не відповідає вимогам ч. 4 ст. 360 ЦПК України, він не береться судом до уваги.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та представники апелянтів доводи апеляційних скарг підтримали з наведених у них мотивів.

Представники відповідачів прокуратури Івано-Франківської області та Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області доводи апеляційних скарг заперечили, просили залишити скарги без задоволення.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного кримінального переслідування, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які слугували для довідки 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1) та зобов`язання видати нову довідку, а також в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню; апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану її представником ОСОБА_4 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного кримінального переслідування, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для відшкодування позивачу шкоди, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» немає, а тому спричинена йому моральна шкода має відшкодовуватись в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 1176, ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України. Оскільки позивачем доведена завдана йому моральна шкода внаслідок дій органів досудового розслідування, яка виразилась у тривалому кримінальному переслідуванні з липня 2002 року по травень 2015 року, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає критерію ефективного засобу юридичного захисту, з огляду на те, що статус позивача не дозволяє йому звернутися із заявою про оскарження дій органів досудового розслідування щодо дотримання розумних строків слідства, тому на користь позивача слід стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, підлягаючої відшкодуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.07.2002 року під час досудового слідства у кримінальній справі №215354, порушеній 19.07.2002 року за фактом смерті ОСОБА_6 , позивача ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Постановою начальника слідчого відділення Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 07.08.2002 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого.

09.08.2002 року Тисменицьким районним судом винесено постанову, якою обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою Тисменицького районного суду від 27.09.2002 року позивача звільнено з-під варти та обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

У 2015 році ОСОБА_1 звернувся в паспортні органи України з метою виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за корон, однак у видачі паспорта йому відмовлено.

Згідно довідки 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1), виданої позивачу Управлінням інформаційно-аналітичного забезпечення в Івано-Франківській області, станом на 23.04.2015 року він є особою, яка з 31.07.2002 року Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, 27.09.2002 року обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до повідомлення прокуратури Тисменицького району Івано-Франківської області від 21.05.2015 року №85-31-15, наданого ОСОБА_1 на його звернення від 12.05.2015 року, постановою Тисменицького районного суду по кримінальній справі №215354, порушеній 19.07.2002 року за фактом смерті ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід. У зв`язку з набранням чинності Кримінальним процесуальним кодексом України (в редакції 2012 року), відповідно до п. 10 розділу XI, розділу 6 положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», у Єдиному реєстрі досудових розслідувань України зареєстровано відомості про кримінальне правопорушення минулих років та розпочато досудове розслідування. У вказаному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялось, запобіжні заходи не застосовувались (т. 1 а.с. 9).

Згідно листа Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 23.02.2017 року №2101/108/02/24-2017, 27.05.2015 року до Управління інформаційної підтримки та координації поліції надійшов лист прокуратури Тисменицького району від 20.05.2015 року №82-952вих-15, в якому повідомлено, що постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого скасовано. У зв`язку з викладеним 04.06.2015 року внесено відповідні зміни до статистичних обліків. 19.05.2015 року кримінальну справу за фактом смерті ОСОБА_6 перенесено до ЄРДР за №0000254. На сьогодні у цьому кримінальному провадженні триває досудове розслідування (т. 1 а.с. 191-192).

З листа прокуратури Івано-Франківської області від 30.08.2018 року №04/2/2-16/вп-18 вбачається, що слідчим відділенням Тисменицького ВП ГУНП в області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження №0000254 від 19.05.2015 року за фактом умисного тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого наступила смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 20.05.2015 року прокурором у кримінальному провадженні прийнято рішення про скасування постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з підстав відсутності статусу обвинуваченого на стадії досудового розслідування згідно положень Кримінального процесуального кодексу України 2012 року. Досудове розслідування триває. Вживаються заходи для встановлення осіб причетних до вчинення даного злочину (т. 1 а.с. 193).

Згідно інформації управління інформаційно-аналітичної підтримки №2490/108/27/01-2018 від 05.12.2018 року та №574/108/27/01-2019 від 15.03.2019 року, відповідно до відомостей персонально-довідкового обліку, єдиної інформаційної системи МВС даних про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність (відсутність) судимості та обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не значиться (т. 1 а.с. 214, т. 2 а.с. 25).

Постанова прокуратури Тисменицького району Івано-Франківської області від 20.05.2015 року підтверджує, що постанову начальника слідчого відділення Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області Когута В.В. від 07.08.2002 року про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано (т. 1 а.с. 226-227).

Відповідно до повідомлення прокуратури Івано-Франківської області від 25.04.2019 року №04/2/2-97вп-19, у постанові про скасування постанови слідчого про притягнення як обвинуваченого від 20.05.2019 року, прокурором ОСОБА_8 Б ОСОБА_9 допущено описку у прізвищі, а саме замість « ОСОБА_10 » зазначено « ОСОБА_11 ». Однак, аналізом матеріалів кримінального провадження в їх сукупності підтверджується той факт, що постанова про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та постанова про скасування постанови слідчого про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосується однієї і тієї ж особи, прізвище якої « ОСОБА_1 ». (т. 2 а.с. 41-42).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В силу дії ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

В силу ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Підстав для відшкодування шкоди, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадку ОСОБА_1 не встановлено.

Верховний Суд України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16 висловив правову позицію, згідно якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п. 5 вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01) вказав, що розгляд кримінального провадження стосовно заявника органами державної влади триває протягом шести років, що не відповідає вимозі «протягом розумного строку», і така надмірна тривалість кримінального провадження у справі може завдати заявникові моральні страждання. В цьому рішенні суд констатував порушення статті 13 Конвенції у зв`язку з відсутністю засобів юридичного захисту на національному рівні, за допомогою яких заявник міг би отримати рішення, яке б підтверджувало його право на розгляд його справи протягом розумного строку, передбаченого параграфом 1 статті 6 Конвенції.

Суд першої інстанції правильно встановив, що внаслідок дій органів досудового розслідування, які виразились у тривалому кримінальному переслідуванні позивача з липня 2002 року по травень 2015 року, обмеженні права позивача на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон та необхідності звернення до відповідних органів з метою відновлення свого порушеного права, позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Проте, визначаючи розмір моральної шкоди судом не враховано надмірну тривалість кримінального переслідування позивача (12 років 9 місяців 21 день), спричинену необґрунтованою бездіяльністю органів досудового розслідування. А тому рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру моральної шкоди та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 150 000 грн.

Доводи представника апелянта ОСОБА_2 про те, що суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди безпідставно дійшов висновку, що на правовідносини позивача не поширюється дія ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим тлумаченням закону та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, що спірні правовідносини врегульовані положеннями ч. 6 ст. 1176, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди внаслідок дій правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення позову немає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено та підтверджується консультаційним висновком спеціаліста ОПНЛ №3 від 19.07.2016 року, що ОСОБА_5 є інвалідом 2 групи довічно по псих захворюванню. Згідно даного висновку їй встановлено діагноз: шизоафективний розлад, змішаний тип, параноїдний синдром (т. 1 а.с. 114).

В обґрунтування позову ОСОБА_5 зазначила, що внаслідок незаконного кримінального переслідування її чоловіка, яке триває з 31.07.2002 року, їй завдається моральна шкода, наслідком якої є наявне у неї душевне захворювання.

З висновку судово-психіатричного експерта №279 від 12.06.2018 року вбачається, що прямого причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_5 та процесуальними діями правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №215354, порушеного 19.07.2002 року за фактом смерті ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України встановити не надається можливим (т. 1 а.с. 143-145).

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між захворюванням ОСОБА_5 та діями органів досудового розслідування стосовно її чоловіка ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що підстав для задоволення позову ОСОБА_5 немає.

Доводи представника ОСОБА_5 ОСОБА_4 про те, що суд допустив вільне трактування висновку судово-психіатричного експерта №279 від 12.06.2018 року, безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження вимог ОСОБА_5 та не врахував, що моральна шкода здоров`ю ОСОБА_5 заподіюється з 31.07.2002 року внаслідок незаконного переслідування її чоловіка ОСОБА_1 , яка виразилась у поширенні щодо нього недостовірної інформації, вчиненні непублічних розшукових дій, в які втягували і її, що негативно відбилось на нормальних життєвих зв`язках та завдало істотних страждань, які спричинили душевну хворобу, спростовуються доказами, що містять матеріали справи, на які суд вказав в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зокрема даними висновку судово-психіатричного експерта №279 від 12.06.2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану її представником ОСОБА_4 , слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в наведеній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 374-376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану її представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року в частині визначення розміру моральної шкоди на користь ОСОБА_1 змінити.

Стягнути з Державної казначейської служби України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень).

В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року