ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/283/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -КантицькоїО.І.

та сторін - позивачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Фльорківа О.В.; відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Козак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10694/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2018 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст рішення виготовлений 26 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власність та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 із 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на: 1/2 садового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 115,1 м2 та 1/2 земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,060 га з кадастровим номером НОМЕР_4; а також 1/2 транспортного засобу «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що з 1997 року вона та ОСОБА_6 проживали спільно однією сім'єю, вели спільний побут та господарство. Шлюбу не реєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. За час спільного проживання вони за спільні кошти збудували зазначений вище садовий будинок та придбали автомобіль. Дане майно є об'єктом спільної сумісної власності та належить кожному із них в рівних частинах. Разом з правом власності на частину вказаного будинку, до ОСОБА_2 перейшло право власності і на відповідну частину земельної ділянки, на якій він зведений. Відповідач є його сином, а отже спадкоємцем першої черги. ОСОБА_4 претендує на майно, котре залишилось після смерті батька, частину з якого позивач вважає своєю.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (половину) транспортного засобу «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_1, котрий зареєстрований за ОСОБА_6.

У задоволенні решти заявлених вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3) в користь ОСОБА_2 551,20 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції приймаючи рішення не взяв до уваги долучені до матеріалі справи письмові докази (Свідоцтво про право власності, індексний номер НОМЕР_5, дата видачі 29.10.2015р., Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 46566822, дата формування 29.10.2015р.) якими підтверджено факт набуття ОСОБА_6 права власності на садовий будинок під АДРЕСА_1, 29 жовтня 2015 року, тобто під час перебування у фактичних шлюбних відносинах із позивачем. Враховуючи вищенаведене, дане майно є набутим за час спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу за вимогами одного із подружжя.

Також зазначила, що з 2004 рік по 2015 року у садовому будинку були проведенні будівельні роботи, зокрема: у 2006 році проведено електропостачання; у 2006-2007 роках облаштовано вхід до будинку, встановлено сходову клітку, облаштовано та змонтовано сходову клітку між першим і другим поверхом, подвір'я облаштовано альтанкою, бруківкою; у 2007 році будинок газифіковано та здійснено ландшафтне облаштування прибудинкової території; у 2008 році встановлено металопластикові вікна; у 2009 році дах будинку перекрито оцинкованою бляхою; протягом 2011-2012 років вимурувано паркан, котрим обгороджено дачну земельну ділянку; ремонтні, малярні, облицювальні роботи усередині будинку виконувалися протягом 2005-2014 років, придбання та встановлення кухонного, обігрівального обладнання тощо (плитка, сантехніка, газова плита, бойлер, кухонна стінка, меблі) здійснювалося протягом 2012-2014 років.

Відтак, висновки суду, за якими садовий будинок збудовано у 1988-1989 роках та будівництво якого було завершено до моменту виникнення сімейних відносин між ОСОБА_6 та нею, і остання не брала і не могла брати участі у його створенні, не відповідають дійсним обставинам справи.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Відтак, не відповідає наведеним нормам матеріального права, зроблений судом першої інстанції висновок, за яким "... не слід вважати об'єктом спільної сумісної власності подружжя і земельну ділянку, оскільки і вона була набута ОСОБА_6 ще до моменту виникнення сімейних правовідносин з позивачем....", адже поряд із набуттям позивачем на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_6 права власності на садовий будинок, до позивача перейшло право власності на земельну ділянку, на котрій розташований належний подружжю садовий будинок, в обсязі, що відповідає частці позивача у праві спільної сумісної власності на садовий будинок, та котра є рівною із часткою ОСОБА_6, та на умовах, що встановлені для землевласника ОСОБА_6

Також, судом першої інстанції при винесені рішення було порушено порядок розподілу судових витрат, оскільки при поданні позовної заяви було заявлено вимоги як майнового так і не майнового характеру. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд задовольнив одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру. Сума судового збору повинна у такому разі бути розрахована пропорційно до задоволення позовних вимог.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, у якому зазначив, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, зібраним доказам, пояснивши, що покійний батько дачу будував сам для нього - єдиного сина, постійно обоє радились, як краще зробити в середині приміщення, так і зовні. Садовий будинок з каміном та гаражем був побудований ще в 1991 році, а оздоблювальні та ремонтні роботи проводились поступово до хвороби батька -2015 року. Тато працював викладачем в політехнічному університеті, мав велику заробітну плату, за що й будував дачу. Всі документи батько тримав в себе на роботі у сейфі.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Фльорків О.В. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_4 та його представник Козак Н.В. апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Позов у частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 транспортного засобу «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_1 не переглядається судом апеляційної інстанції, оскільки не оскаржується апелянтом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 садового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є особистою власністю покійного ОСОБА_6

З даним висновку суду погоджується колегія суддів.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом третім вказаної статті є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у веденні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали спільно однією сім'єю не перебуваючи у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 13).

На момент смерті за ним було зареєстровано:

- автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_3, що підтверджується копією свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 07 жовтня 2005 року (т. 1 а.с. 15);

- садовий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 115,1 м2;

- земельна ділянка для індивідуального садівництва, площею 0,0604 га, кадастровим номером НОМЕР_4, що розташована на території Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до положень Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 "Про приватизацію земельних ділянок", Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян", затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 - земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_6 на підставі рішення 15 сесії Буцнівської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 28 травня 1993 року та держаного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_8, виданого 25 жовтня 1993 року головою Буцнівської сільської Ради народних депутатів, тобто ще до моменту виникнення сімейних правовідносин із ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 20, 236,), тому суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог позивачці у визнанні за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, чим спростовує доводи апеляційної скарги щодо не застосування ст. 120, 125 ЗК України.

Згідно із п.5 ч.3 ст. 175 ЦПК України - підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтувала позовні вимоги про визнання права власності на частину садового будинку та земельної ділянки є те, що встановлення факту проживання із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя в якій вона має право на 1/2 частину, а також те, що правовстановлюючі документи були отримані ОСОБА_6 у 2015 році, тобто на час с їх спільного проживання.

Однак, матеріалами справи доведено, що в період з 1988 по 1991 роки на земельній ділянці було збудовано садовий будинок саме ОСОБА_6, що підтверджується: рішенням виконавчого комітету Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 23 від 22 лютого 2011 року «Про виготовлення проектно-технічної документації на садовий будинок», яким йому надано дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації на садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який збудований в 1988-1989 роках (т.1, а.с. 45, зворотна сторона), робочим проектом на садовий будинок (т.1, а.с. 46-50); копіює довідки, виданої головою правління садівничого товариства «Трудове літо» (т. 1 а.с. 177) у якій зазначено, що на земельній ділянці міститься забудова 1988-1989 років та додатком до технічного паспорту на садовий будинок, де в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд зафіксовано, що роком побудови садового будинку та прибудинкових споруд, убиральні, каміну, вимощення, колодязю, вигрібної ями є 1991-ий. (т. 1 а.с. 19, зворотна сторона).

На адвокатський запит позивачки голова кооперативу "Трудове літо" ОСОБА_7, яка також була допитана як свідок в суді першої інстанції, зазначила, що на момент продажі дачної земельної ділянки забудови не було, проте на даній ділянці попереднім власником ОСОБА_8 у 1988-1989 роках було вирито котлован та частково залито фундамент під будівництво будинку та гаражу. В подальшому після приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 у 1993 році було продовжено будівництво дачного будинку та, орієнтовно, у 2000-2001 роках було зведено будинок, влаштовано перекриття та накриття будинку без встановлення монтажу вікон, дверей та комунікацій. Отже, садовий будинок був збудований до 2004 року, а проведення комунікацій, внутрішні та зовнішні оздоблювальні роботи здійснювались уже після 2004-2005 роках (т.1, а.с. 199). Дані факти також підтверджено показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які крім того зазначили, що покійний ОСОБА_6 постійно наголошував на тому, що даний садовий будинок ним будувався для єдиного сина ОСОБА_12 (відповідача по справі).

Також про готовність будинку свідчать долучені до матеріалів справи фотографії, (на яких зображений неповнолітній ОСОБА_4.), із яких вбачається, що будівництво будинку було проведено до 2004 року: камін, будинок облаштований кованими перилами на сходовій клітці та гаражем, облицювальним фундаментом, вхідними дверима і плетеною виноградною лозою, яка в'ється по металевій арці, бетонні доріжки, клумби та дерева, літня альтанка. (т.1, а.с. 205-207, 212-214).

Про здійснення ремонтних, оздоблювальних робіт як внутрішніх, так і зовнішніх спірного садового будинку саме ОСОБА_6 підтверджується також робочим проектом газопостачання (т.1, а.с.51-56), договором від 05.02.2008 року про придбання та монтаж 8 штук металопластикових вікон с. Буцнево (т.1, а.с.190), матеріалами ландшафтного впорядкування садиби в с. Буцнів (т.1,а.с.195-198) та показами вище згаданих свідків.

Посилання заявниці на те, що долучені нею товарні чеки, видаткові накладні, акти виконання робіт, квитанції та договори на виконання робіт не заслуговують на увагу, оскільки не дають можливості говорити про те, що перелічені у них матеріали та послуги були придбані саме ОСОБА_2 та використані для побудови спірного садового будинку, як створення об'єкту нерухомості. Ними підтверджується купівля оздоблювальних матеріалів, труб, меблів, побутової техніки, виконання робіт щодо встановлення лічильників та облаштування прибудинкової території. Це скоріше свідчить про покращення садового будинку у період коли позивач та ОСОБА_6 підтримували сімейні відносини, ніж про факт створення цього майна. При таких обставинах позивачка має право на стягнення частини коштів, вкладених нею для придбання тих чи інших будматеріалів чи побутової техніки, які були використані для оздоблення будинку.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, котру він виклав у справі № 6-2921цс16 правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Будівництво садового будинку було розпочато та завершено до моменту виникнення сімейних відносин між ОСОБА_6 та позивачем. Остання не брала та не могла брати участі у його створенні і той факт, що оформлення права власності на ОСОБА_6 відбулось уже в період, коли вказані відносини мали місце, не може свідчити про те, що це майно є спільною сумісною власністю сторін, так як придбане за його особисті кошти.

Щодо доводів заявника про те, що реєстрація як земельної ділянки так і садового будинку мали місце у 2015 році, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_9 від 29 жовтня 2015 року, виданим Адміністратором центру надання адміністративних послуг Тернопільської РДА (т. 1 а.с. 16), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_11 від 29 жовтня 2015 року, видного Адміністратором центру надання адміністративних послуг Тернопільської РДА (т. 1 а.с. 17) та витягу з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку № НОМЕР_10 від 13 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 21) не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вище перерахованими доказами, яким підтверджено, що будівництво садового будинку було здійснено до 2004 року за особисті кошти ОСОБА_6, а ремонтні та оздоблювальні роботи як внутрішні так і зовнішні проводились (замін вікон дерев'яних на металопластикові, заміна шиферу на металочерепицю даху будинку, покраска стін в середині, штукатурка та ін.) протягом 2005 - 2015 років, що фактично визнається самою позивачкою та підтверджується показами свідків.

Отже, не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружня і земельна ділянка, оскільки вона була набута ОСОБА_6 ще до моменту виникнення сімейних правовідносин з позивачем на підставі рішення № 15 сесії Буцнівської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 28 травня 1993 року, а тому є його особистою власністю.

Сам по собі факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_6 не є підставою для визнання за нею права власності на половину майна. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного з них.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції належним чином оцінивши подані сторонами докази правильно виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно набуто ними за їхні спільні кошти або спільною працею. Крім того, нею не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про надання коштів та розмір фактичних внесків та трудових затрат для будови садового будинку як об'єкта спільного майна подружжя. В апеляційній інстанції ОСОБА_2 не змогла вказати конкретну суму коштів вкладених нею для будівництва спірного об'єкта.

8 жовтня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, де у п.16 зазначено, що на момент придбання квартири у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебувають, що стверджується відповідною заявою, зміст якої доведено до позивачки.

Голослівними є посилання заявника щодо оформлення кредитного договору від 12 березня 2008 року на суму 51011 дол США, які ніби-то були використані на будівництво спірного садового будинку, оскільки жодним доказом не підтверджено, що цей кредит був оформлений саме в інтересах сім'ї при дачі згоди ОСОБА_6 На даний час в Тернопільському міськрайонному суді є цивільна справа № 607/11541/16-ц за позовом ПАТ "ОТП Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитних зобов'язаннях.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення процесуального права, не спростовують висновку суду, викладеного в мотивувальній частині рішення.

Рішення суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим обставин, які мають значення для вирішення справи та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Вирішено питання стягнення судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2018 року залишити без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак