КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/2529/17

номер провадження: 22-ц/824/425/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у складі судді Луценка О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору і стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2015 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір №в/102/15, предметом якого була підготовка ФОП ОСОБА_1 документів та представлення інтересів замовника в державних та судових органах з метою винесення рішення про призначення (перерахунок) пенсії, отримання пенсії та стягнення заборгованості. На виконання п.3.3 договору відповідач сплатив позивачу поточні витрати у розмірі 5 000 грн при укладенні договору.

Вказувала, що постановою Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 та зобов'язано Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити та здійснити з 20 липня 2015 року виплату ОСОБА_2 пенсії за віком на пільгових умовах, як працівнику, зайнятому повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт і професій, зайнятість в яких дає право на пенсію на пільгових умовах.

Зазначала, що на виконання своїх зобов'язань за договором від 20 липня 2015 року вона 18 липня 2016 року звернулась до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про виконання вказаної вище постанови суду. 09 серпня 2016 року вона подала документи до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві, а 26 вересня 2016 - звернулася із заявою до вказаного управління про надання інформації з приводу виконання рішення суду.

14 грудня 2016 року Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві надало відповідь про те, що згідно постанови суду з 20 липня 2015 року ОСОБА_2 призначено пенсію за віком на пільгових умовах (Список №2) та згідно бази даних одержувачів пенсій виплата пенсії ОСОБА_2 за період з 20 липня 2015 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 103 011 грн 22 коп. була забезпечена на 17 жовтня 2016 року.

Вказувала, що відповідно до п.5.1 В) договору, за забезпечення отримання заборгованості, що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України становить 30% від розміру недоплаченої пенсії. Згідно з п.6.1 В) договору, винагороду передбачену в п.5.1 В) договору замовник сплачує з фактично отриманих від Пенсійного фонду України (будь-якої іншої організації, установи) грошових коштів. Винагорода сплачується протягом трьох робочих днів, з дня отримання замовником заборгованості (її частини), що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного Законодавства України.

Зазначала, що вона по телефону повідомила відповідача про виконання рішення суду та про необхідність сплатити винагороду, передбачену п. 5.1 В) договору, а 03 січня 2017 року направила на адресу ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості. Однак відповідач заборгованість у розмірі 28 410 грн у встановлений договором строк їй не сплатив.

Відповідно до п.7.3 договору, у випадку прострочення сплати винагороди замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення, а згідно з п.7.4 договору, враховуючи фінансове становище на Україні та порушення контрагентами своїх грошових зобов'язань сторони договору домовились, що у випадку прострочення сплати винагороди більше чим на 30 днів замовник сплачує штраф виконавцю у розмірі 30% від несплаченої суми.

У зв'язку з несплатою ОСОБА_2 позивачу винагороди у встановлений договором строк, станом на 06 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 45 824 грн 16 коп., з яких: 30 % від розміру недоплаченої пенсії, що становить 28 410 грн, пеня на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення у розмірі 8 891 грн 16 коп. та штраф у розмірі30% від несплаченої суми, що становить 8 523 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просила розірвати договір від 20 липня 2015 року № в/102/15, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором від 20 липня 2015 року у розмірі 45 824 грн 16 коп.

Не погоджуючись з указаним позовом, у травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом доОСОБА_1, у якому просив визнати частково недійсним договір від 20 липня 2015 року №в/102/15, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме, пункти 5.1 В), 6.1 В), 7.3 та 7.4, з моменту укладення договору.

Позовна заява мотивована тим, що згідно договору про надання послуг від 20 липня 2015 року, укладеного з ФОП ОСОБА_1, він сплатив судовий збір у розмірі 500 грн, поточні витрати, пов'язані з виконанням договору у розмірі 5 000 грн, за участь у судових засіданнях - 500 грн, винагороду у зв'язку з ухваленням рішення суду про призначення пенсії - 5 000 грн та за призначення пенсії - 2000 грн. Вказував, що надані позивачем докази не підтверджують факт здійснення нею діяльності або виконання зобов'язань щодо заборгованості, яка виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України та які б свідчили, що такі послуги фактично були надані. Вказує, що виплата йому пенсії була здійснена за період з 20 липня 2015 року (з моменту звернення з позовом до суду) по 31 жовтня 2016 року, а послуг з отримання заборгованості, що виникла в наслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України позивач йому не надавала. Позивач не приймала участь на стадії виконання судового рішення, тому забезпечити будь-яке отримання коштів не могла, оскільки Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві виконало постанову Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року.

Зазначав, що пункти 5.1 В), 6.1 В), 7.3 та 7.4 договору не відповідають вимогам закону та є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків ОСОБА_2, як споживача послуг, виконавцем яких була ФОП ОСОБА_1 Тому ці умови договору підлягають визнанню недійсними на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказував, що призначена йому пенсія на підставі рішення суду є основним джерелом існування його сім'ї, тому вимога про стягнення з нього шестимісячної пенсії є непропорційно великою сумою компенсації за договором, при тому, що були порушені та обмежені його права, як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про надані послуги в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог цивільного законодавства.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 січня 2019 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним задоволено.

Визнано частково недійсним договір від 20 липня 2015 року №в/102/15, укладений між ФОП ОСОБА_1 таОСОБА_2, а саме, пункти 5.1 В, 6.1 В, 7.3 та 7.4, з моменту укладення договору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач виконала свої зобов'язання щодо виконання судового рішення, які передбачені п.4 договору, що підтверджується наданими позивачем письмовими докази, яким суд не дав належної оцінки. Тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що позивач не надавала ОСОБА_2 послуги на стадії виконання рішення та забезпечити будь - яке отримання коштів не могла.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позову ОСОБА_1 Вказує, що ФОП ОСОБА_1 не надавала йому послуги на стадії виконання рішення, про що свідчить той факт, що Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві виконало постанову Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року. Зазначає що у порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ФОП ОСОБА_1, як виконавець послуг, включила у договір умови, що обмежують його права як споживача та є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін на шкоду відповідача. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про розірвання договору і стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із його безпідставності.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ФОП ОСОБА_1 не приймала участь на стадії виконання судового рішення в адміністративній справі, тому не могла забезпечити будь-яке отримання коштів, оскільки Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві виконало постанову Оболонського районного суду від 24 травня 2016 року. Суд зазначив, що пункти 5.1 В, 6.1 В, 7.3 та 7.4 договору не відповідають вимогам закону та є несправедливим, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків ОСОБА_2, як споживача послуг, виконавцем яких була ФОП ОСОБА_1 Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вище умови договору підлягають визнанню недійсними на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції в повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (відповідно до ст. 629 ЦК України).

Відповідно ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1,2 ст. 651 ЦК України, передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 липня 2015 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір № в/102/15 (далі - Договір), за умовами якого ФОП ОСОБА_1 зобов'язується підготовити необхідні документи та представляти інтереси замовника в судах України та в державних органах з метою винесення рішення про призначення пенсії, отримання пенсії та стягнення заборгованості (п.1.1 договору).

Встановлено та не заперечується сторонами, що на виконання п.3.3 договору ОСОБА_2 20 липня 2015 року сплатив ФОП ОСОБА_1 5 000 грн, що є поточними витратами, які пов'язані з виконанням договору. 27 лютого 2016 року ОСОБА_2 сплатив ФОП ОСОБА_1 500 грн за учать у судовому засіданні.

Відповідно до п. 5.1 А) договору, за винесення рішення про призначення (перерахунок) пенсії згідно п.1.1 договору, замовник сплачує 5 000 грн.

Пунктом 5.1 Б) договору передбачено, що за здійснення призначення (перерахунок) пенсії Пенсійним Фондом замовник сплачує 2 000 грн.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вказані умови договору ОСОБА_2 були виконані у повному обсязі, а саме, 08 липня 2016 року ОСОБА_2 сплатив ФОП ОСОБА_1 5000 грн, а 30 листопада 2016 року - 2000 грн.

Відповідно до п.5.1 В) договору за забезпечення отримання заборгованості, що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України становить 30 % від розміру недоплаченої пенсії.

Згідно з п.6.1 В) договору, винагороду передбачену у п.5.1 В) договору замовник сплачує з фактично отриманих від Пенсійного фонду України ( будь-якої іншої організації, установи) грошових коштів. Винагорода сплачується протягом трьох робочих днів з дня отримання замовником заборгованості (її частини), що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного Законодавства України.

Відповідно до п.7.3 договору у випадку прострочення сплати винагороди замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення

Пунктом 7.4 договору передбачено, що враховуючи фінансове становище на Україні та порушення контрагентами своїх грошових зобов'язань сторони договору договорились, що у випадку прострочення сплати винагороди більше чим на 30 днів замовник сплачує штраф виконавцю у розмірі 30% від несплаченої суми.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено та зобов'язано Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити та здійснити виплату з 20 липня 2015 року ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових умовах, як працівнику, зайнятому повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт і професій, зайнятість в яких дає право на пенсію на пільгових умовах (а.с.15-16).

18 липня 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про виконання вказаної вище постанови суду від 24 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві про призначення та виплату пенсії.

20 липня 2016 року Оболонським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по адміністративній справі.

09 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_1 надала документи до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві, а 26 вересня 2016 року вона звернулась до вказаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про надання інформації з приводу виконання постанови суду від 24 травня 2016 року.

14 грудня 2016 року Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві надало відповідь про те, що на виконання постанови Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року з 20 липня 2015 року ОСОБА_2 призначено пенсію за віком на пільгових умовах (Список №2) та згідно бази даних одержувачів пенсій виплата пенсії ОСОБА_2 за період з 20 липня 2015 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 103 011 грн 22 коп. була забезпечена на 17 жовтня 2016 року (а.с.24).

Обгрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона виконала свої зобов'язання за договором повністю, що передбачені розділом 4 договору, однак ОСОБА_2 не сплатив їй винагороду, передбачену п. 5.1 В) договору, внаслідок чого станом на 06 квітня 2018 року у нього виникла заборгованість у розмірі 45 824 грн 16 коп., з яких: 28 410 грн - 30 % від розміру недоплаченої пенсії, 8 891 грн 16 коп. - пеня на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення, 8 523 грн - штраф у розмірі30% від несплаченої суми.

Пунктом 5.1 В) договору передбачено, що за забезпечення отримання заборгованості, що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України становить 30 % від розміру недоплаченої пенсії.

Тобто, згідно змісту вказаного пункту договору ФОП ОСОБА_1 зобов'язалась забезпечити отримання ОСОБА_2 заборгованості, що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України, а не забезпечити призначення та виплату пенсії відповідачу.

Таким чином, надані ФОП ОСОБА_1 послуги щодо забезпечення виконання постанови Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року не стосуються отримання заборгованості, що виникла внаслідок здійснення перерахунку пенсії з порушенням чинного законодавства України, а стосуються призначення та виплати пенсії ОСОБА_2

За таких обставин у ОСОБА_2 відсутній обов'язок щодо сплати ФОП ОСОБА_1 30 % від розміру недоплаченої пенсії відповідно до п. 5.1 В) договору, та, відповідно, штрафних санкцій, передбачених пунктами 7.3 та 7.4. договору.

Тому доводи апеляційної скарги про належне виконання ФОП ОСОБА_1 п.5.1 В) договору не заслуговують на увагу.

Оскільки ОСОБА_2 не допустив істотне порушення умов договору від 20 липня 2015 року №в/102/15, то відсутні передбачені ст. 651 ЦК України підстави для його розірвання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення заборгованості.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частинні задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнаннянедійсним пунктів 5.1 В, 6.1 В, 7.3 та 7.4 договору від 20 липня 2015 року з моменту його укладення.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що вказані вище пункти договору не відповідають вимогам закону та є несправедливим, оскільки містять істотний дисбаланс договірних права та обов'язків ОСОБА_2, як споживача послуг, виконавцем яких була ФОП ОСОБА_1 Тому вважав, що ці умови договору підлягають визнання недійсними на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

У ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону).

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів того, що пункти 5.1 В, 6.1 В, 7.3 та 7.4 договору від 20 липня 2015 року не відповідають вимогам закону, є несправедливими та містять істотний дисбаланс договірних права та обов'язків ОСОБА_2, як споживача послуг.

Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_2 на те, що ФОП ОСОБА_1 не приймала участь на стадії виконання судового рішення в адміністративній справі, а тому не могла забезпечити будь-яке отримання коштів, не свідчить про несправедливість оспорюваних умов договору з моменту його укладення, а є лише його твердженням про невиконанняпозивачем умов договору.

Однак обставини належності виконання сторонами своїх обов'язків за договором не стосуються предмету доказування при вирішенні позовних вимог про визнання договору частково недійсним.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним, є недоведеними.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України на наведені вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору частково недійснимз наведених вище підстав.

За змістом ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 2 976 грн, що підтверджується квитанцією № 87826 від 20 вересня 2018 року на суму 960 грн та квитанцією № 47453 від 31 жовтня 2018 року на суму 2 016 грн (а.с.163, 181). При цьому належний до сплати розмір судового збору за оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 становив 1 056 грн.

Враховуючи, що колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2та ухвалює нове рішення в цій частині про відмову в позові, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у розмірі 1 056 грнслід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору частково недійсним - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1056 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: