ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/10298/16

провадження №22-ц/822/214/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зміну умов кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2017 року у складі судді Семенка О.В.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про зміну умов кредитного договору.

Позивачка зазначала, що 01 лютого 2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого став - ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №СVХ0GА, пунктом 8.1 якого передбачено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 01 лютого 2008 року по 01 лютого 2028 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 49715 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 9715 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 8.2 договору. Періодом сплати вважати період з 1 по 5 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 458,79 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Позивачка стверджувала, що пункт 8.1 договору порушує принцип справедливості, закріплений статтею 3 ЦК України, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України кредитодавець як суб'єкт підприємницької діяльності перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що дає останньому право відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Вважала, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, а невиконання цієї вимоги є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання повної та достовірної інформації стосовно банківського продукту.

Посилаючись на те, що пункт 8.1 кредитного договору є обтяжливим для неї та порушує принцип справедливості, позивачка просила на підставі статей 634, 651 ЦК України змінити цей пункт кредитного договору та викласти його у наступній редакції: «Банк зобов'язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 01 лютого 2008 року по 01 лютого 2028 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 49715 (сорок дев'ять тисяч сімсот п'ятнадцять) доларів США 00 центів, що еквівалентно 251060 (двісті п'ятдесят одна тисяча шістдесят) гривень 75 коп. (курс НБУ станом на 01 лютого 2008 року: 1 долар США - 5,05 гривень) на наступні цілі: у розмірі 40000 (сорок тисяч) доларів США 00 центів, що еквівалентно 202000 (двісті дві тисячі) гривень (курс НБУ станом на 01 лютого 2008 року: 1 долар США - 5,05 гривень) на споживчі цілі, а також у розмірі 9715 (дев'ять тисяч сімсот п'ятнадцять) доларів США 00 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 8.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з «1» по «5» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку:

Щомісяця в Період сплати позичальником повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 458,79 доларів США, що еквівалентно 2316 (дві тисячі триста шістнадцять) гривень 89 коп. (курс НБУ станом на 01 лютого 2008 року: 1 долар США - 5,05 гривень) згідно Графіку-погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Валютні ризики пов'язані із знеціненням національної валюти по відношенню до долара США покладаються на сторін кредитного договору в рівній мірі, 50% - на позичальника, 50% -на банк».

Також просила умови кредитного договору вважати зміненими з 01 лютого 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представники позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилаються на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначають, що оспорюваний пункт 8.1 кредитного договору від 01 лютого 2008 року порушує принцип справедливості, закріплений статтею 3 ЦК України, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України кредитодавець як суб'єкт підприємницької діяльності перекладає виключно на позичальника.

Вказують, що відповідно до пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором.

Вважають, що прийняття судом першої інстанції поданого відповідачем доказу - Додатку № 1 до кредитного договору, відбулося з порушенням норм процесуального права та звертають увагу на те, що вказаний додаток банком позивачці не видавався.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та надав ОСОБА_1 кредит в термін та в обсягах, визначених кредитним договором.

Вказує, що зростання курсу долара США - валюти кредиту не є підставою для зміни умов кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Вважає, що банком в повній мірі виконано обов'язок щодо роз'яснення і надання інформації позичальнику ОСОБА_1 про можливі валютні ризики перед укладенням договору.

Посилається на те, що заявником жодним чином не доведено порушення банком норм процесуального права при подачі доказів до суду та звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна ухвала суду апеляційної інстанції, якою встановлено, що позичальник не заперечує, що підпис в Додатку № 1 належить їй.

На призначений час розгляду справи апеляційним судом позивачка та її представники, а також представник відповідача не з'явилися.

Представник позивачки ОСОБА_2 у день розгляду справи надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представників позивачки в кримінальному провадженні в Івано-Франківській області.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що заявлені причини неявки представників позивачки не можуть вважатися поважними.

Так, представники позивачки завчасно, 20 лютого 2019 року були повідомлені про дату розгляду справи, яка з ними була погоджена, в подальшому надали перевагу участі в іншій справі, у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначили у якій конкретно справі, в якості кого та в якому суді вони беруть участь у справі, не надали жодних підтверджуючих документів про це.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що неявка позивачки та її представників не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позову. Зокрема, виходив із того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цих договорів, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачці була надана повна та достовірна інформація про умови споживчого кредиту, а зазначені позивачкою обставини не є підставою для зміни договору.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 01 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVX0GA, згідно з умовами якого остання отримала на строк з 01 лютого 2008 року по 01 лютого 2028 року кредитні кошти у розмірі 49715 доларів США, з яких - 40000 доларів США видано на споживчі цілі, 9715 доларів США на сплату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% та виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, що підтверджується копією кредитного договору.

Відповідно до положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Укладаючи кредитний договір №CVX0GA від 01 лютого 2008 року, позивачка була ознайомлена з його умовами, змістом та наслідками порушення зобов'язань за цим договором, що підтвердила своїм підписом в кредитному договорі.

ОСОБА_1 не заперечувала факту укладання договору та отримання кредитних коштів, сторони виконували його умови, позивачка здійснила часткову оплату кредитних коштів, що встановлено судовими рішення, що набрали законної сили.

Позивачка не була позбавлена можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснила.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення її прав як споживача кредитних послуг, які виявились у ненаданні їй під час укладення кредитного договору всієї необхідної інформації щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за вказаним договором.

Відповідно до частини 2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 2 статті 533 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до частини 5 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передумовою виникнення у банку права на здійснення операцій, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої цієї статті (операції з валютними цінностями) є отримання ним дозволу, порядок надання якого встановлений Національним банком України.

Пунктом 5.3 Глави 5 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275 (чинного на момент укладення спірного кредитного договору), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року за № 15-93.

Генеральні ліцензії (згідно із положенням частини другої статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) видаються комерційним банкам та іншим кредитно-фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

ЗАТ КБ «ПриватБанк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію № 22 від 04 грудня 2001 року, дозвіл Національного банку України №22-2 від 29 липня 2003 року та додаток до вказаного дозволу на здійснення валютних операцій.

Виходячи з наведених вище положень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача права здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 3 частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що із тексту кредитного договору від 01 лютого 2008 року до нього вбачається, що позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови споживчого кредиту.

Доводи апеляційної скарги, що при укладенні договору позивачка не була попереджена про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, несе споживач, спростовуються наявним в матеріалах справи додатком №1 до кредитного договору №CVX0GA від 01 лютого 2008 року, з якого вбачається, що до позивачки у письмовій формі доведено інформацію про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник.

Водночас, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що прийняття судом першої інстанції поданого банком доказу - Додатку № 1 до кредитного договору, відбулося з порушенням норм процесуального права у зв'язку з тим, що вказаний письмовий доказ був поданий відповідачем після пояснень сторін у справі, не можуть братися до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 131 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до статті частини 3 статті 61 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містить і стаття 82 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що позичальник ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору була ознайомлена із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на Додатку № 1 до кредитного договору, анкеті - заяві на отримання кредиту на купівлю нерухомості.

Приймаючи до уваги те, що факт підписання позивачкою Додатку № 1 встановлений вищевказаними рішеннями судів, а копія вказаного додатку була надана банком на підтвердження вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про порушення відповідачем в цій частині норм процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з наведених положень закону, зазначені заявником в апеляційній скарзі підстави для зміни пункту 8.1 кредитного договору, а саме те, що він є обтяжливим для позивача та порушує принцип справедливості, є необґрунтованими, оскільки вони можуть розглядатися як підстави для визнання договору недійсним, а не як підстави зміни окремих його пунктів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі наведеного та керуючись частиною 1 статті 375, статті 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 15 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк