ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» березня 2019 року

м. Харків

справа № 644/6243/17-ц

провадження № 22ц/818/1228/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року у складі судді Сітало А.К.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ частки у спільній сумісній власності, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 серпня 2000 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради.

Вказала, що співвласником зазначеної квартири був також померлий ОСОБА_6.

Зазначила, що після смерті ОСОБА_4 на підставі заяв від ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козєєвою С.М. виділено частку померлого у розмірі 1/6 частини квартири та видачі свідоцтва про право на спадщину, згідно яких проведено державну реєстрацію права власності на квартиру з встановленням часток для кожного зі спадкоємців у розмірі 1/24 частки квартири.

Вказала, що на теперішній час вона у квартирі не мешкає, користуватися чи розпоряджатися належним їй майном не має можливості, оскільки її частка ані у праві власності, ані в натурі не виділена, дійти згоди щодо розподілу часток між співвласниками у позасудовому порядку неможливо.

Зазначила, що 5/6 частин у праві власності на квартиру не розподілені між співвласниками та належать їм на праві спільної сумісної власності, отже, виходячи з принципу рівності часток, їй має належати 1/6 частина квартири.

Просила виділити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 1/6; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено, визнано в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн. в частковому співвідношенні по 160,00 грн. з кожного, а також на користь держави судовий збір у розмірі 214,66 грн. в частковому співвідношенні по 53,66 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що позивач тривалий час не виконує обов'язки щодо утримання квартири, не сплачує за комунальні послуги; що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві позивачем заявлено вимогу щодо виділу частки у праві власності, а рішенням суду визнано за нею право власності на частку квартири в порядку поділу спільного сумісного майна; що вказівка у рішенні суду щодо того, що представник позивача конкретизувала позовну вимогу у судовому засіданні не може братися до уваги, оскільки відповідної письмової заяви щодо зміни предмету позову у встановлений законом строк позивачем не подано.

05 березня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що рішення є законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначила, що рівність часток у праві спільної сумісної власності презюмується; що участь в утриманні житла жодним чином не впливає на розмір частки позивача у праві власності; що позивачем вимога виділу частки в натурі не ставилася; що судом першої інстанції справу вирішено в межах позовних вимог з дотриманням норм матеріального і процесуального права з всебічним та повним з'ясуванням обставин.

12 березня 2019 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прийняти участь у судовому засіданні, яке залишено без задоволення, оскільки причин поважності не прийняття участі в судовому засіданні ані позивач, ані її представник не надали.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право власності на 1/6 частину спірної квартири, набутої учасниками справи у спільну сумісну власність шляхом приватизації.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02 серпня 2000 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради на підставі розпорядження від 02 серпня 2000 року № 7858 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22 серпня 2000 року за № П-7-1974, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, передана у спільну сумісну власність ОСОБА_5, його дружині ОСОБА_2, сину ОСОБА_4, дочці ОСОБА_3, невістці ОСОБА_1 та онуку ОСОБА_4

Аналогічні відомості містить довідка Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 09 грудня 2016 року №2503001.

ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_6 помер.

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 та довідки дільниці №51 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, з 31 жовтня 2001 року.

Як вбачається з довідки дільниці №51 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №2453 від 21 листопада 2017 року з місця проживання про склад сім'ї та прописку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом частини 5 статті 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За домовленістю між співвласниками майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, може бути поділене шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно. За ініціативою одного або декількох співвласників та у разі відсутності згоди решти співвласників поділ майна можливий в судовому порядку.

При поділі майна чинним є правило про рівність часток всіх співвласників, якщо інше не встановлене законом, домовленістю співвласників або судом.

У пункті 17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, необхідно виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Звертаючись до суду з вимогою про виділ частки у спільній сумісній власності, позивач просила суд визначити її частку у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, з тією метою, щоб в подальшому мати можливість розпоряджатися своєю часткою.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира набута у власність учасниками справи на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 серпня 2000 року, тобто кожному з них належить по 1/6 частці без урахування часток, які вони отримали після смерті ОСОБА_4

При визначенні розміру частки позивача у праві спільної власності на зазначену квартиру суд виходив з загального принципу рівності часток співвласників спільної сумісної власності.

Враховуючи, що спірна квартира набута сторонами у процесі приватизації, участь у якій брали шестеро осіб, в тому числі і позивач, виходячи з принципу рівності часток співвласників, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо того, що позивач є власником саме 1/6 частини спірної квартири.

Обставини щодо того, завдяки чиїй праці набуто у спільну сумісну власність спірну квартиру, встановленню не підлягають, оскільки спірна квартира набута у спільну власність сторін шляхом приватизації.

Доводи відповідачів щодо того, що позивач не брала участі в утриманні спільного майна та сплаті комунальних послуг, мала намір відмовитись від своєї частки у спірній квартирі, має на праві власності інше майно, не можуть бути підставою для зміни розміру її ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, набутої в процесі приватизації спірної квартири, оскільки згідно вимог чинного законодавства вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Розписка ОСОБА_1 щодо відмови від права власності на частку у спірній квартирі не має правового значення для вирішення справи, оскільки не містить волевиявлення щодо надання їй сили попереднього договору та не відповідає його формі, встановленій законом.

Згідно частини 3 статті 347 ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

З урахуванням того, що позивачем у встановленому законом порядку не вчинено дій, які б свідчили про відмову від права власності на нерухоме майно, зазначена розписка не може бути взята до уваги як доказ у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд, ухвалюючи рішення у справі, вийшов за межі позовних вимог, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач просила виділити їй частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 1/6.

Оскаржуваним рішенням суду визнано в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов'язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просили сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Позивачем обрано спосіб правового захисту у вигляді виділу ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, що відповідає статті 16 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції під час ухвалення рішення про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна права власності на 1/6 частину квартири, не вийшов за межі заявлених нею позовних вимог.

Посилання щодо уточнення позовної заяви представником позивача у судовому засіданні не можуть бути взяті до уваги, оскільки як вбачається зі звукозапису судового засідання представник позивача просила виділити позивачу частку у праві спільної сумісної власності, вимог щодо виділу частки в натурі не заявлялось.

Посилання відповідачів у запереченнях на позовну заяву щодо спливу строку позовної давності, оскільки квартира вибула з користування позивача у 2001 році і з того часу нею не заявлено вимог щодо захисту її права власності, є необґрунтованими, оскільки позовна давність розпочинається з того моменту, коли особа дізналась про порушення її права, однак, протягом цього часу її право власності не було порушено чи не визнано. Відповідачі не вчиняли дій, спрямованих на позбавлення позивача права власності на належну їй частку у праві власності, та з позовом щодо визнання за ними права власності на частину квартири, яка належить позивачу, звернулись лише у 2018 році. Таким чином, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.