КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/699/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Ул'яновська О.В.

Унікальний №759/9936/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український Фінансовий світ» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український Фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «УФС») про стягнення заборгованості по заробітній платі, просила стягнути з відповідача на свою користь недоплачену суму компенсації за дні невикористаної відпустки в розмірі 8 408,79 грн., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за 47 днів в розмірі 29 556,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що починаючи з 06 травня 2008 року працювала в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український Фінансовий світ» спочатку на посаді економіста, а потім головного економіста відділу обліку внутрішньо-банківського обліку та звітності.

12 листопада 2015 року позивача було звільнено на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України.

Фактичний розрахунок з позивачем було здійснено в два етапи, спочатку 04 грудня 2015 року виплачено заробітну плату за листопад 2015 року в розмірі 5 610,69 грн., а 30 грудня 2015 року було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43 190, 67 грн.

За здійснення перерахунку коштів належних позивачу до виплати банком було утримано комісійний збір 04 грудня 2015 року в розмірі 28,05 грн., а 30 грудня 2015 року в розмірі 215,95 грн.

Наполягаючи на компенсації відповідачем лише частини невикористаної відпустки та порушенні порядку розрахунку при звільненні, просила суд задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 22 листопада 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне та не всебічне з'ясування обставин справи, ненадання належної оцінки доводам та поясненням позивача, не дослідження та ненадання належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати, а позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги доводи та пояснення позивача під час ухвалення оскаржуваного рішення, чим фактично позбавив апелянта можливості захистити свої права та інтереси.

Наголошувала, що в день звільнення належній їй суми виплачено не було та про їх розмір не повідомлялось. Розрахунок був здійснений частинами 04 грудня 2015 року та 30 грудня 2015 року, про що відповідач в судовому засіданні не заперечував. Роботодавець допустив затримку розрахунку з працівником при звільненні на 47 днів.

Під час розрахунку кількості днів невикористаної відпустки відповідач навмисно допустив помилку, з метою зменшення суми належної апелянту компенсації.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції наголошував на недоведеності позивачем розміру її середньої заробітної плати згідно штатного окладу та ненаданні довідки про нараховану, але невиплачену заробітну плату, що за переконанням суду унеможливлює проведення розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки. Проте такий висновок здійснений без належної правової оцінки доказів наданих позивачем, які містяться в матеріалах справи, а саме особової картки позивача, розрахунку днів невикористаної відпустки та розрахункових листів виплати заробітної плати за весь період роботи апелянта.

Під час дослідження матеріалів справи вказані докази не були оголошені в судовому засіданні, що свідчить про порушення судом першої інстанції принципів змагальності та належної оцінки поданих доказів.

Згідно з наданими позивачем доказами, які були складені та підписані головним бухгалтером відповідача, загальна кількість днів відпустки за період з 2008 року по 2015 рік становила 216, проте позивачем було використано лише 153 дні. Таким чином грошовій компенсації підлягало 63 дні невикористаної відпустки. Кількість днів невикористаної відпустки відповідачем в судовому засіданні не оспорювалась, будь-яких належних і допустимих доказів, зокрема наказів про надання позивачу відпустки, за для перевірки тверджень апелянта, суду не надавалось.

Окрім того відповідачем не було надано суду жодного заперечення або спростування залучених до матеріалів справи розрахункових листів, які були роздруковані за допомогою програми КОМІНТЕХ, яка використовується на підприємстві та на підставі яких позивачем було здійснено розрахунок належних сум компенсації.

Посилання суду першої інстанції на ненадання довідки про розміру нарахованої, але невиплаченої заробітної плати не спростовує наданого позивачем розрахунку, з огляду на відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача.

Здійснення своєчасного розрахунку з працівником є прямим обов'язком роботодавця, в разі порушення якого на нього покладається відповідальність у вигляді компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2008 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду економіста у ПАТ «КБ «УФС». (а.с. 13)

12 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 14)

Згідно наданої ОСОБА_1 довідки виплата всіх належних сум було здійснена в 2 етапи: 04 грудня 2015 року здійснено розрахунок заробітної плати за листопад 2015 року в розмірі 5 610,69 грн., з фактичним зарахуванням на картковий рахунок позивача суми в розмірі 5 582,64 грн.; 30 грудня 2015 року було здійснено розрахунок при звільненні, а саме компенсацію днів невикористаної відпустки при звільненні в розмірі 43 190,67 грн., з фактичним зарахуванням на картковий рахунок позивача суми в розмірі 42 974,72 грн. (а.с. 14, 15)

У відповіді на адвокатський запит від 27 листопада 2015 року №3-2015 ПАТ «КБ «УФС» відмовила у наданні інформації щодо розміру середньоденної заробітної плати, нарахованої компенсації за дні невикористаної відпустки, з наданням відповідної довідки та копії наказу про звільнення позивача, посилаючись на те, що інформація про персональні дані є конфіденційною, відповідно до ст.21 Закону України «Про інформацію». (а.с. 18)

Згідно довідки про розмір середнього заробітку позивача від 12 листопада 2015 року, яка була складена нею самою, сума належних до виплати відпускних по періодах становить 66 491,46 грн. (а.с. 94)

Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року №491 ПАТ «КБ «УФС» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

14 серпня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №69 яким з 15 серпня 2014 року в ПАТ «КБ «УФС» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію, призначено уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ «КБ «УФС» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2. Тимчасову адміністрацію запроваджено на три місяці з 15 серпня 2014 року по 15 листопада 2014 року.

Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року №717 за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС». (а.с.44)

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 листопада 2014 року №119 була розпочата процедура ліквідації ПАТ «КБ «УФС» з відшкодування з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання з 13 листопада 2014 року, призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2. строк на 1 рік з 13 листопада 2014 року по 12 листопада 2015 року включно. (а.с.45)

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 листопада 2015 року №198 були відкликані всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «УФС», визначені законом, у провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2. з 03 листопада 2015 року. Призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «УФС» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемку Р.А. з 03 листопада 2015 року. (а.с.46)

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 листопада 2015 року №201 строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» були продовжені на два роки по 12 листопада 2017 року включно, продовжені повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «УФС», визначені законом, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемку Р.А. на два роки по 12 листопада 2017 року включно. (а.с.47)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення її особистих прав, щодо невиплати заробітної плати та невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку. Окрім того позивачем не було надано суду будь-яких розрахунків на підтвердження існуючої заборгованості по заробітній платі із зазначенням конкретного періоду такої невиплати.

Надані позивачем докази та фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди. Твердження позивача щодо завдання їй моральної шкоди є недоведеними, належні і допустимі докази на підтвердження своїх доводів та обґрунтованості визначеного розміру відшкодування моральної шкоди позивачем також не надано.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з п. 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суд першої інстанції ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 14 серпня 2014 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію.

На час розгляду справи у банку вже розпочато процедуру ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Крім того, справа з подібними фактичними обставинами справи та вимогами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого прийнято постанову від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), у якій було висловлено наступний правовий висновок.

Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов'язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

З початком процедури ліквідації уповноважена особа Фонду є представником банку, який ліквідується, та здійснює під час ліквідаційної процедури повноваження органів управління банку. Банк зберігає свою правосуб'єктність юридичної особи та статус самостійного суб'єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації і внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункти 1, 3 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 вказаного Закону).

Таким чином, реалізація уповноваженою особою Фонду повноважень щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів впливає на те, чи будуть захищені трудові права працівника у його правовідносинах з банком як роботодавцем.

Доказів звернення позивача до директора-розпорядника Фонду про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невикористаної відпустки матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки чинному законодавству, а також належним чином не встановлено всі обставини справи.

Враховуючи зазначене, з урахуванням доводів апелянта, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль