Провадження № 22-ц/4808/278/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 20 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4.

Рішенням Тисменицького районного суду від 01.10.2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, присуджено стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, стягнення у виконавчому провадженні з ОСОБА_2 не проводиться. Мати відповідача щомісячно перераховує через відділення поштового зв'язку на утримання дитини 800 грн.

Вказує, що сам відповідач на даний час за кордоном, працює в Республіці Польща.

Зважаючи на те, що законодавчо визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також на ті обставини, що вартість та рівень життя дитини виросли, а позивач на даний час не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, просить змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2300 грн., але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів задоволено. Змінено спосіб стягнення аліментів, які стягуються за рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2015 року. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини - ОСОБА_4, у твердій грошовій сумі - у розмірі 2300 гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу.

Зазначає, що саме позивач була ініціатором розірвання з ним шлюбу, та з часу розлучення проживає уже з третім чоловіком. Натомість, він завжди намагався належним чином утримувати їхнього спільного з позивачем сина.

Вказує, що третій законний чоловік позивача та батько її другої дитини постійно перебуває на заробітках в Швейцарії, а тому посилання ОСОБА_3 на те, що вона отримує допомогу на другу дитину від держави в розмірі 860 грн. і більше жодних доходів не має не відповідає дійсності.

Вважає, що народження позивачем дитини та перебування її у декретній відпустці жодним чином не впливає на необхідність сплати ним аліментів на утримання сина у більшому розмірі.

Як до розірвання шлюбу, так і після його розірвання він весь час сплачує аліменти на дитину, які перераховуються його матір'ю на рахунок позивача без виконавчого провадження - добровільно, що підтверджується відсутністю виконавчого листа про стягнення аліментів на виконанні у ВДВС. В той же час посилання позивача на те, що дитина пішла до школи та відвідувала платний гурток 1 місяць, а також на чеки з аптеки на ліки не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів більш ніж втричі. А те, що у сина збільшені мигдалики, є нормальним явищем для дітей такого віку.

Зазначає також, що він не працює та не має жодного доходу, не перебуває на заробітках в Польщі, а тому не має можливості сплачувати аліменти в сумі 2300 грн., згідний сплачувати аліменти в сумі 1000 грн.

Крім того, зазначає, що при першій можливості бере сина до себе, купує йому необхідні речі. Зокрема, придбав шкільний костюм, спортивний костюм та зимову куртку, що свідчить про те, що аліменти в розмірі 800 грн. не є для нього обмежувальним бар'єром.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про стягнення з нього аліментів в сумі 1000 грн. та не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що наведені апелянтом обставини не відповідають дійсності, адже навіть за час перебування з ним у шлюбі однією з причин його розірвання було саме те, що він не надав жодних коштів на утримання сина. Після розірвання шлюбу матір відповідача сплачує від його імені аліменти, однак додаткові витрати на сина відповідач здійснює лише після неодноразових прохань та нагадувань. З дитиною не спілкується з вересня, не дзвонить і не питає що потрібно дитині, не цікавиться станом його здоров'я. Крім того, відповідач не зазначає за рахунок чого він живе, скільки заробляє і чому вважає, що розмір в сумі 1000 грн. є достатнім для утримання сина. А посилання на те, що теперішній чоловік позивача перебуває на заробітках в Швейцарії є перекладанням свого батьківського обов'язку з утримання сина на іншого чоловіка. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20.12.2018 року без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі з 06.07.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.04.2012 року (а.с. 6).

Рішенням Тисменицького районного суду від 01 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню дитину ОСОБА_4 залишено проживати з матір'ю. Також вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_4. Стягнення розпочати з 25.06.2015 року і поводити до повноліття дитини (а.с. 7).

Згідно копії Довідки Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 11.07.2018 року №39/12.11-29 виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментних платежів на користь ОСОБА_3 на виконанні в Тисменицькому РВ ДВС не перебуває (а.с. 8).

Відповідно до копії Довідки, виданої начальником відділення ВПЗ «Укрпошта» Павлівка, ОСОБА_3 у квітні-вересні 2018 року отримала через дане відділення аліменти від ОСОБА_2 в сумі по 800 грн. щомісячно (а.с. 9).

Дані обставини підтверджені матеріалами справи та рішенням суду, і сторонами по справі не заперечувалися.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за даними копії Довідки учбового закладу від 26.10.2018 року №249 ОСОБА_4 навчається в 1-Д класі Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №25 Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (а.с. 10), а відповідно до копії Довідки Івано-Франківського міського центру науково-технічної творчості учнівської молоді від 07.11.2018 року №01-22/94 займається у гуртку «Ракетомоделювання» (а.с. 11).

Згідно копії Квитанції №74 від 14.11.2018 року ОСОБА_4 також відвідував курси англійської мови, плата за які за листопад 2018 року становила 295,00 грн. (а.с. 12).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24.10.2018 року ОСОБА_4 хворіє з діагнозом гіпертрофія мигдаликів ІІ-ІІІ ступеня, носові кровотечі невстановленої етіології, дислапія. Перебуває на Д-обліку лора, гематолога, логопеда (а.с. 13).

ОСОБА_3 на даний час не працює, знаходиться на обліку в Департаменті соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 860,00 грн., інших видів допомог та компенсацій не одержує, що підтверджується копією Довідки Департаменту соціальної політики від 29.10.2018 року №8179, копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04.01.2018 року (а.с. 14-15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на наявні в матеріалах справи докази є доцільним змінити спосіб стягнення аліментів на 2300 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, до досягнення сином повноліття.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №89-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому за позовом одержувача аліментів спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений судом.

Закон не встановлює обов'язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Отже, якщо суд визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі, позивач може змінити їх виплату на частку від доходу відповідача або навпаки.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У силу вимог ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз'яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України №6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).

Виходячи з аналізу наведених норм права, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Беручи до уваги законодавчо встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку та наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на даний час є недостатнім для утримання дитини, оскільки дитина дорослішає, і витрати на її утримання збільшуються.

Відповідач не має постійного місця роботи, його дохід є мінливим та нерегулярним. А тому з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, для забезпечення їй належних умов життя суд дійшов вірного висновку щодо зміни способу стягнення аліментів, який стягується з відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у частці від доходу, а саме у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у сумі 2300 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому суд враховував матеріальний стан одержувача та платника аліментів. Зокрема те, що позивач тимчасово не працює, а батько дитини є молодою особою працездатного віку, інших осіб на його утриманні немає, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини у встановленому судом розмірі.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 одружена, її теперішній чоловік працює за кордоном, не заслуговують на увагу оскільки такі обставини не звільняють відповідача від обов'язку утримувати свою дитину.

Що ж стосується тверджень ОСОБА_2, що після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 2300,00 грн. його матеріальний стан значно погіршиться, то такі є голослівними та не підтверджені належними і допустимими доказами по справі.

Інші доводи з приводу порушення місцевим судом норм матеріального права також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм закону і не спростовують вірних висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Ясеновенко Л.В.