Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 553/148/16-ц

провадження № 61-17716св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

третя особа за зустрічним позовом - гаражний кооператив «Мотор»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2016 року у складі судді Чистик І. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 вони придбали таке майно: автомобіль марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 111 960,00 грн, холодильник «Vestfrost VB 36», вартістю 5 000,00 грн, морозильну камеру «Норд 156-010-ДМ», вартістю 3 000,00 грн, соковижималку «Zelmer», вартістю 900,00 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач за первісним позовом просив вказане майно визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини автомобіля марки Gelly MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , соковижималку «Zelmer», холодильну камеру «Nord», а у власності відповідача залишити холодильник «Vestfrost VB 36». Також позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь вартість 1/2 частини автомобіля марки Gelly MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 60 430,00 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що спірний автомобіль та холодильник придбано за її особисті кошти, а морозильна камера придбана для власних потреб її донькою, яка є власником частини квартири, у якій вона періодично проживає. Щодо спірної соковижималки, позивач за зустрічним позовом зазначала, що відповідач за зустрічним позовом після припинення їхнього спільного проживання, забрав її та багато інших речей до свого нового місця проживання.

Водночас позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звертає увагу у позовній заяві на те, що автомобіль марки Gelly MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , проданий нею 18 листопада 2015 року за кошти в сумі 61 209,33 грн та при цьому зауважила, що ці кошти були направлені на погашення боргових зобов`язань.

Також позивач за зустрічним позовом зазначала, що за час проживання у шлюбі з ОСОБА_1 за спільні кошти вони з відповідачем придбали встановлений металевий гараж, який знаходиться у гаражному кооперативі «Мотор» за адресою: АДРЕСА_3. Відповідно до довідки гаражного кооперативу «Мотор», членами зазначеного кооперативу є вона та відповідач. Оскільки між нею та відповідачем не досягнуто згоди стосовно поділу спільної сумісної власності, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, оскільки відповідач ОСОБА_1 вже пред`явив до неї позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна. З наведених підстав просила визнати цей гараж спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного гаражу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано грошові кошти, отримані від продажу автомобіля Gelly CK-2, в розмірі 61 209,33 грн спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу автомобіля Gelly CK-2, який був спільним майном подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 604,67 грн в рахунок поділу коштів, виручених від продажу автомобіля Gelly CK-2.

Визнано холодильник «Vestfrost» вартістю 3 000,00 грн спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на холодильник «Vestfrost VB 36».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування різниці у вартості майна, яке підлягає поділу між ними, 1 500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони не заперечували щодо кількості, вартості спільного майна та його наявності.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання гаражу спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі як члени автогаражного кооперативу «Мотор» мають лише право користування тимчасовим металевим гаражем, право власності на який у сторін не виникло.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить частково скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке було набуте під час їхнього шлюбу, суди першої та апеляційної інстанції залишили поза увагою, що спірний автомобіль та холодильник придбано за її особисті кошти, а холодильна камера придбана її дочкою і знаходиться в квартирі, частина якої належить її доньці на праві приватної власності. При цьому заявник наголошує, що сам по собі факт придбання спірного майна під час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Суди першої та апеляційної інстанції не перевірили належним чином джерело надходження грошей за які придбавався спірні автомобіль та холодильник, і що ці грошові кошти не були спільними коштами та нажитими спільною працею. Позивач за первісним позовом не надав жодних доказів на підтвердження того, що він сплачував заборгованість за кредитом та отримує кошти, достатні для цього.

Також заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо розподілу гаража.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Інші сторони не скористались своїм правом на надання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року цивільну справу № 553/148/16-ц та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 грудня 2008 року між сторонами справи був укладений шлюб.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно: автомобіль марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 111 960,00 грн, холодильник «Vestfrost VB 36», вартістю 5 000,00 грн, морозильну камеру «Норд 156-010-ДМ», вартістю 3 000,00 грн, соковижималку «Zelmer», вартістю 900,00 грн.

При цьому судом встановлено, що 02 серпня 2011 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 423-К та договір про відкриття кредитної лінії № 423-К-КЛА, предметом якого був автомобіль марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску.

Відповідно до відмітки ПАТ «Фінанси та кредит» на примірнику кредитного договору від 02 серпня 2011 року № 423-К кредитні зобов`язання перед банком погашені 23 липня 2015 року.

18 листопада 2015 року ОСОБА_2 відчужила спірний автомобіль Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 за 61 209,33 грн, що підтверджується довідкою-рахунком та реєстраційною карткою транспортного засобу.

Судами встановлено, що холодильник «Vestfrost VB 36» був придбаний сторонами 19 липня 2013 року за рахунок кредитних коштів в сумі 5 786,29 грн, отриманих на підставі кредитного договору укладеного 19 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Також судами встановлено, що 24 липня 2011 року позивач ОСОБА_1 подав заяву до Гаражному кооперативу «Мотор» про включення його до членів кооперативу. Згідно довідки голови гаражного кооперативу «Мотор» сторони у справі є членами гаражного кооперативу «Мотор» з 24 липня 2011 року, гараж розташований по АДРЕСА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першою-другою статті 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України ).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені статтею 120 СК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Також при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо поділу між сторонами об`єкту рухомого майна, суд першої інстанції в порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності із встановленими обставинами справи, та дійшов помилкового висновку про задоволення первісних позовних вимог у цій частині з підстав, викладених у судовому рішенні.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами за час шлюбу і входив до складу спільного майна подружжя. Проте поза увагою суду залишилось те, що цей автомобіль відчужений та знятий з реєстраційного обліку ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі (18 листопада 2015 року). Як наголошувала у своїх поясненнях відповідач за первісним позовом та не заперечував позивач за первісним позовом, грошові кошти від відчуження спірного автомобіля були направлені на погашення боргових зобов`язань.

З огляду на те, що відповідач за первісним позовом при відчуженні спірного рухомого майна діяла в інтересах сім`ї, висновки суду першої інстанції в частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 є помилковими.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, всупереч вимог статті 367 ЦПК України, належним чином не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та помилково залишив рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Таким чином, суди, вирішуючи спір в цій частині, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові.

Разом з цим, здійснюючи поділ речей побутового вжитку, зокрема, холодильника «Vestfrost VB 36», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний холодильник входить до складу спільного майна подружжя та підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України.

Також Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у визнанні металевого гаража, який знаходиться у гаражному кооперативі «Мотор» за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, а саме через відсутність правовстановлюючих документів на спірний гараж, сторони у справі набули лише право користування цим гаражем як члени гаражного кооперативу «Мотор», а тому він поділу не підлягає.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про поділ холодильника «Vestfrost VB 36» та визнання металевого гаража, який знаходиться у гаражному кооперативі «Мотор» за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя вимог ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а отже не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля марки Geely MR-7151A (CK-2), 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В частині позовних вимог про поділ холодильника «Vestfrost VB 36» та визнання металевого гаража, який знаходиться у гаражному кооперативі «Мотор» за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вартості автомобіля марки Geely MR-7151A (CK-2) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов