Справа № 359/4734/19
Провадження №2/359/2034/2019
06.11.2019р. м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Чирки С.С.,
при секретарі Макаренко Я.В.
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини
У травні 2019 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
Позов вмотивований тим, що 01.06.2012 року між сторонами у справі було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №162.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 .
Шлюбні відносини між сторонами припинилися з вересня 2018 року. На сьогоднішній день сторони проживають окремо, домашнє та спільне господарство не ведуть, а тому позивач просить суд розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини з нею.
Ухвалою судді від 12 червня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивачка повністю підтримала поданий нею позов та просила суд його задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомляв. Про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони у справі 01 червня 2012 року уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб, що міститься в матеріалах справи від 01 червня 2012 року серія НОМЕР_1 (а.с.7).
ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони у справі є батьками дитини. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 19.09.2012 року (а.с.10).
Разом з позовною заявою позивачем надана копія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 у якій він вказав, що йому відомий намір його дружини розірвати шлюб та вказує, що він не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_1 . Крім цього у своїй заяві вказав, що між ними відсутні будь-які спори щодо розподілу майна та місця проживання дитини, і що він не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з матір`ю.
Відповідно до ч.1 ст.110 та ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд задовольняє його і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач та відповідач не бажають жити однією сім`єю та відновлювати відносини.
Викладене свідчить про те, що подальше існування шлюбу порушуватиме права та інтереси сторін.
Ці обставини є самостійною та достатньою підставою для розірвання шлюбу.
Докази, які б спростовували обґрунтованість цього висновку, в матеріалах справи відсутні, а тому вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Відповідач у своїй заяві не заперечував, щоб суд визначив місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю, а тому, враховуючи, що позов визнано відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.110-112,160,161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12,13,76-78,141,265 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01.06.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №162 розірвати.
Визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 18.11.2019 року.
Суддя С.С.Чирка