КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/13311/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Андрейчук Т.В.

12 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргової розписки недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та просила визнати розписку про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року недійсною.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач ухилявся від подання експертам необхідного документа, текст на розписці був внесений на папір без відома позивача після того, як вона виконала свій підпис на порожньому аркуші паперу. Зазначив, що позивач не отримувала кошти від відповідача. Звертає увагу на те, що посилання в оскаржуваному рішенні на Постанову ВС є неможливим з огляду на відсутність аналогії обставин справи.

Відповідач відзив у встановлений законом порядок не подав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2285/2019
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка є документом, який підтверджує факт передання грошей, але сама по собі правочином не є, а тому не може бути визнана судом недійсною.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у сумі 206 407,99 грн., що складається з основного боргу у сумі 160 000,00 грн., втрат від інфляції та трьох процентів від простроченої суми у розмірі 46 329,08 грн.

Судом було встановлено факт отримання 15 травня 2012 року позичальником ОСОБА_2 від позикодавця ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 160 000,00 грн, що, враховуючи реальний характер договору позики, свідчить про укладення сторонами договору позики від 15 травня 2012 року(а. с. 29-30).

Вказане рішення набрало законної сили.

Подаючи вказаний позов ОСОБА_2 зазначила, що 15 травня 2012 року напропозицію ОСОБА_3 посприяти у її працевлаштуванні вона передала відповідачеві фотокопії необхідних для цього документів, та декілька аркушів паперу, на яких був відсутній текст, але неюпопередньо виконано її підпис. Це було необхідно для того, щоб відповідач підготував від імені ОСОБА_2 заяву про прийняття на роботу. Жодних коштів у борг від ОСОБА_3 вона не отримувала.

Вказала, що 20 липня 2015 року вона отримала постанову державного виконавця Дніпровського PB ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження, з якої дізналась, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц з неї стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у сумі 206 407,99 грн.

ОСОБА_2 зазначила, що текст розписки про отримання нею грошових коштів від 15 травня 2012 року був внесений на папір без її відома після того, як вона вчинила підпис на чистому аркуші, грошових коштів вона не отримувала.

Посилаючись на згадані обставини та норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсною розписку про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, боргова розписка єдокументом, який підтверджує укладення договору позики та посвідчує факт передання грошей, але сама по собі правочином не є, а тому не може бути визнана судом недійсною.

За положеннями ст. 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1-2ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем не порушено права позивача, яка звернулася до суду із вимогою про визнання розписки недійсною, а не обрала спосіб захисту щодо визнання правочину недійсним - договору позики.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у сумі 206 407,99 грн., що складається з основного боргу у сумі 160 000,00 грн., втрат від інфляції та трьох процентів від простроченої суми у розмірі 46329,08 грн.

Судом було встановлено факт отримання 15 травня 2012 року позичальником ОСОБА_2 від позикодавця ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 160 000,00 грн, що, враховуючи реальний характер договору позики, свідчить про укладення сторонами договору позики від 15 травня 2012 року (а. с. 29-30).

Таким чином, суд позбавленийможливості перевіряти факт укладення чи дійсності договору позики у випадку, коли дійсність такого договору встановлена судом в межах розгляду справи за позовом між цими ж сторонами про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ухилявся від подання експертам необхідного документа, текст на розписці був внесений на папір без відома позивача після того, як вона виконала свій підпис на порожньому аркуші паперу є необґрунтованими.

За клопотанням представника позивача судом першої інстанції ухвалою від 20 квітня 2018 рокупризначено у справі судову технічну експертизу документа. Метою проведення останньої єперевірка доводів позивачатого, що текст розписки був внесений на папір без відома ОСОБА_2 після того, як вона виконала свій підпис на порожньому аркуші паперу, що вона не отримувала грошових коштів за договором позики від 15 травня 2012 року.

11 вересня 2018 року судовим експертом повернено без виконання ухвалу про призначення судової технічної експертизи, у зв'язку із ненаданням експерту для проведення дослідження оригіналу розписки про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року.

Представник відповідача пояснив, що його довіритель не ухилявся від подання експерту оригіналу розписки. Так, указаний борговий документ був переданий ОСОБА_3 особі, яка була його представником при розгляді Дніпровським районним судом м. Києва цивільної справи №755/12016/13-ц, проте після завершення цієї справи розписка відповідачуповернута не була, а у подальшому ОСОБА_3 втратив зв'язок зі своїм представником.

Представник позивача в суді пояснив, що під час розгляду справи в суді за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позивач не ставила питання про проведення технічної експертизи щодо вказаної розписки.

Також матеріали справи свідчать про те, що позивачка у вищезгаданому процесі не ставила піл сумнів існування такої розписки і її наявність у відповідача по цій справі.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вказаний довід не спростовує висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не отримувала кошти від відповідача відповідно до розписки не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дана обставина встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року та не підлягає дослідженню при розгляді даної справи відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Доводи позивача про неправомірне посилання в оскаржуваному рішенні на Постанову Верховного Суду від 05.03.2018 №756/8630/14-ц є необґрунтовані та засновані на хибному розумінні норм права.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги фактично збігаються із позовними вимогами, по яким суд першої інстанції надав відповіді, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14.03.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук