ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 388/1637/18

провадження № 22-ц/4809/1610/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Олександрівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області ,

третя особа - Долинська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 вересня 2019 року у складі судді Степанова С.В. і

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Олександрівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та просила визнати за нею право власності на спадкове майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: домоволодіння, яке складається з літньої кухні.

Позовна заява мотивована тим, що помер брат позивача ОСОБА_2 у віці 72 років, про що в книзі реєстрації смертей 26 квітня 2016 року зроблено актовий запис № 91.

Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: домоволодіння з господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус відмовив в оформленні спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

Будинок, в якому проживав брат позивача, було побудовано в 1948 році та з того часу жодного правовстановлюючого документу на нього не було оформлено, так як цього в обов`язковому порядку не вимагало законодавство, яке діяло на той час.

Житловий будинок зруйновано та на території домоволодіння наявний об`єкт нерухомості - літня кухня.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 вересня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано документів на підтвердження родинних відносин з спадкодавцем.

Крім того, позивачем не обґрунтовано та не доведено наявність фактичних та правових підстав для пред`явлення та задоволення позовних вимог, оскільки не підтверджено належність покійному ОСОБА_2 права власності на будинок, по АДРЕСА_1 , крім того згідно наданої довідки сільської ради будинок зруйновано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги викладені в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки предметом позову є визнання права власності на спадкове майно, а саме: домоволодіння, що складається з будівлі літньої кухні.

Згідно інформації наданої Олександрівською сільською радою, особовий рахунок 0337-5 в погосподарській книзі №5 відкритий на громадянина ОСОБА_2 .

Також надана характеристика вказаного домоволодіння, яке складається з будинку, рік побудови 1948, який на даний час зруйнований, однак наявні інші будівлі, а саме: будівля літньої кухні та фундамент під будинком та сараєм, земельна ділянка 0,48 га.

Вказані обставини підтверджуються наданою копією погосподарської книги №4.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що копією свідоцтва від 26 квітня 2016 року №223920 підтверджується смерть ОСОБА_2 25.04.2016.

Копією погосподарської книги № 4 підтверджується перебування у користуванні ОСОБА_2 будинку розташованого по АДРЕСА_1 .

Довідкою Олександрівської сільської ради від 09.10.2018 підтверджується, що будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зруйнований.

Копією постанови нотаріуса від 04.05.2018 підтверджується відмова у вчинені нотаріальних дій, у зв`язку з ненаданням позивачем правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкування за законом здійснюється почергово.

За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Отже, в разі відсутності заповіту, для прийняття спадщини за законом, особа, яка бажає прийняти спадщину, повинна входити до кола спадкоємців визначених у статтях 1261-1265 ЦК України.

Належність особи до відповідної черги, яка надає право на спадкування за законом, повинно підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що спадкодавець ОСОБА_2 є її братом, але доказів, того, що ОСОБА_2 є її братом не надала.

За таких обставин суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами не доведено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 .

Недоведеність позивачем факту родинних відносин з спадкодавцем є однією із підстав відмови судом першої інстанції в задоволені позовних вимог, але як вбачається зі змісту апеляційної скарги, рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується.

Крім того, суд приходить до висновку, що якщо ОСОБА_1 доведе факт родинних відносин з ОСОБА_2 її позовні вимоги не можуть бути задоволені оскільки вона обрала неправильний спосіб захисту.

Так, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на домоволодіння, яке складається з літньої кухні.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Довідкою (витягом з по господарської книги) наданої Олександрівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області (а.с.6) підтверджується, що на ім`я ОСОБА_2 був відкритий особовий рахунок 0337-5 в погосподарській книзі №5, згідно якого у 1948 році був побудований будинок на земельній ділянці 0,48 га, який на теперішній час зруйнований. На території домоволодіння в наявності літня кухня та фундамент під будинок і фундамент під сарай.

У 1948 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Радиp СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1948 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Отже, запис у погосподарській книзі може свідчити про те, що ОСОБА_2 був власником будинку за адресою АДРЕСА_1 і саме будинок може бути об`єктом спадкування.

Якщо, будинок зруйновано то об`єктом спадкування може бути будинок незавершеного будівництва.

Літня кухня, на яку позивач просить визнати за нею право власності, відноситься до господарсько-побутових будівель та є приналежністю до будинку і на неї, окремо від будинку, не може бути визнано право власності.

Суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про право власності на будинок, оскільки позивач просила визнати право власності на літню кухню, а не будинок.

Суд не взяв до уваги, що записи у погосподарських книгах можуть визнаватись в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на будинки.

Погосподарські книги є особливою формою обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Разом з тим, суд вважає, що оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , рішення суду може бути залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21.11.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко