Справа № 503/2100/18
Провадження № 2/503/121/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, згідно з яким ОСОБА_3 передав позивачу технічну документацію на об'єкт нерухомості, ключі від будинку та зобов'язався нотаріально посвідчити цей договір. Позивач, в свою чергу сплатила 27 000 гривень, а ОСОБА_3 надав розписку про отримання коштів. Однак ОСОБА_3 зобов'язання не виконав, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, тому позивач змушена звернутися до суду.

В судове засідання позивач не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону, а тому суд не може прийняти визнання позову відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Із повідомлення Кодимської державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті ОСОБА_3 на спадщину за законом заявив відповідач ОСОБА_2

Відповідно до розписки від 25.12.2015 року ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 27000 грн. в рахунок оплати за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи положення ст.16 Цивільного Кодексу України, одним із способів захисту цивільного права є зокрема визнання права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1, 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 4 ст. 208 ЦК України встановлено, що правочини щодо яких законом встановлена письмова форма повинен вчинятись в письмовій формі.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що письмовий договір купівлі-продажу в матеріалах справи відсутній. Натомість позивач надала до суду розписку ОСОБА_3 від 25.12.2015, в якій той вказує, що отримав від позивача 27000,00 грн. за проданий ним спірний будинок. З цього випливає, що між позивачем та ОСОБА_3 не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а розписка, яка міститься у матеріалах справи є лише письмовим доказом виникнення боргових зобов'язань.

Таким чином, укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна без дотримання обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства є нікчемним. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін договору прав і обов'язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.

Крім того, відповідно до ст.658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Іншими словами, це положення закону означає, що приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати покупцеві не лише саме майно, а й право власності на нього (право повного господарського відання чи оперативного управління). Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, що йому не належить.

Однак, всупереч цих вимог позивач, обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом тим, що вона придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, не надала жодних доказів, які б підтверджували, що вказаний будинок належав саме ОСОБА_3 і він мав право продажу цього будинку.

Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 дійсним.

Оскільки вимога про визнання права власності є похідною від першої вимоги, то суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на зазначений будинок також відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя Б.С. Сердюк