Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 527/427/15-ц

провадження № 61-32644св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року у складі судді Левицької Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 30 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви укладений кредитний договір зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Складовими частинами цього кредитного договору є пам`ятка клієнта, тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 31 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 23 202,77 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 13 867,02 грн, процентів - 7 354,67 грн, комісії - 400,00 грн та штрафу - 1 581,08 грн.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 202,77 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 23 202,77 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами на підставі анкети-заяви, пам`ятки клієнта, тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг виникли кредитні зобов`язання, які ОСОБА_1 як позичальник належним чином не виконує, у зв`язку із чим з нього на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість у розмірі 23 202,77 грн.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , відхилено.

Заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до того, що відповідач не визнає факт отримання у банку коштів. Разом із цим з виписки по картці судом встановлено, що зняття готівки з кредитної картки мало місце у червні 2013 року, користування карткою тривало до червня 2015 року, останнє поповнення картки було здійснено 29 травня 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач кредитні кошти не отримував. Крім цього, суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6?1746цс16, у якій зазначено, що встановлення в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є незаконним. Пам`ятка клієнта та тарифи, на які в обґрунтування позову посилається позивач, у матеріалах справи відсутні. Умови та Правила надання банківських не можуть бути складовою частиною кредитного договору, про що зазначено у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Крім цього, у порушення вимог цивільного судочинства суди не застосували спеціальну позовну давність (один рік) щодо вимог банку про стягнення з відповідача комісії та пені.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Глобинського районного суду Полтавської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 30 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

З виписки по картці судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, йому була надана банківська кредитна картка, з якої він знімав грошові кошти, частково сплачував проценти за користування ними та погашав кредит через термінал самообслуговування.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 31 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 23 202,77 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 13 867,02 грн, процентів - 7 354,67 грн, комісії - 400,00 грн та штрафу - 1 581,08 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Виходячи зі змісту цієї норми права, істотними умовами кредитного договору є предмет, сума, строк повернення та проценти за користування кредитним коштами.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю правовою природою кредитний договір може бути публічним договором (стаття 633 ЦК України), договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення процентів за користування кредитом - 7 354,67 грн, комісії - 400,00 грн та штрафу - 1 581,08 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то зазначені обставини вказують на порушення прав банку, які підлягають захисту через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 13 867,02 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, комісії та штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку процентів за користування кредитом - 7 354,67 грн, комісії - 400,00 грн та штрафу - 1 581,08 грн відмовити.

Заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 13 867,02 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк