Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 520/7326/16-ц

провадження № 61-29387св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Одеський державний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року у складі судді Пучкової І. М. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І. Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червня 2016 року Одеський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення витрат на навчання.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з наказом № 139 о/с Одеського державного університету внутрішніх справ від 18 серпня 2008 року, ОСОБА_1 зараховано курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання до Одеського державного університету внутрішніх справ, та поставлено на усі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання.

22 вересня 2008 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Одеській області та ОСОБА_1 укладений договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ. Відповідно до умов цього договору університет зобов`язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, працевлаштування випускника (згідно з протоколом персонального розподілу) після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації, а ОСОБА_1 зобов`язався після закінчення навчання прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений, і відпрацювати не менше трьох років.

Згідно із витягом з наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеської області від 25 червня 2012 року № 238 о/с випускник Одеського державного університету внутрішніх справ лейтенант міліції Богуславський Ю. О. призначений на посаду дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів міліції Київського районного відділу Оболонського міськрайонного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в області. Наставником призначено старшого дільничного інспектора міліції цього сектора майора міліції Донцова Р. В.

Відповідно до витягу з наказу № 554 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

У довідці Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області зазначено, що загальна сума коштів, які Міністерство Внутрішніх справ України затратило в Одеському державному університеті внутрішніх справ на курсанта ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2008 року до 23 червня 2012 року, становить 54 542,33 грн.

Оскільки відповідач не виконав умови договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 22 вересня 2008 року, позивач просив суд задовольнити позов і стягнути з відповідача зазначені витрати на навчання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року позов Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення витрат на навчання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ у відшкодування витрат за період навчання з 18 серпня 2008 року по 14 жовтня 2013 року 54 542,33 грн, які складаються з: грошового забезпечення - 13 933,56 грн, заробітної плати у розмірі 4 152,11 грн, речового забезпечення - 1 767,75 грн, харчування - 21 156,46 грн, вартості комунальних послуг - 13 532,45 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пунктом 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. З розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_1 в Одеському державному університеті внутрішніх справ, судом встановлено, що на нього витрачено грошові кошти у розмірі 54 542,33 грн. Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних із: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року змінено в частині мотивування, а в іншій частині залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що 22 вересня 2008 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Одеській області та ОСОБА_1 укладений договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ. Між сторонами наявні договірні правовідносини, з приводу яких виник спір. Суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що договір, укладений між сторонами, не втрачає цивільно-правого характеру, а тому при вирішенні спору між сторонами необхідно застосувати, в першу чергу, його положення. У разі спору щодо змісту окремих пунктів укладеного договору тлумачення надає саме суд (стаття 213 ЦК України). Аналіз договору свідчить, що сторонами узгоджені підстави для відшкодування фактичних витрат (розділ 3 договору) та порядок відшкодування фактичних витрат (розділ 4 договору).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у суді апеляційної інстанції справа розглядалася суддею, який є рідним братом професора кафедри господарсько-правових дисциплін Одеського державного університету внутрішніх справ. Зважаючи на те, що брат судді-доповідача перебуває у трудових відносинах з позивачем, то суддя мав заявити самовідвід у цій справі, проте цього не зробив. Договір про підготовку фахівця від 22 вересня 2017 року не містить умов, які б дозволяли позивачу стягувати кошти у випадку дострокового розірвання договору за порушення трудової дисципліни, а тому висновок апеляційного суду про зворотне не ґрунтується на дійсних обставинах справи. ОСОБА_1 проходив службу на посадах дільничного інспектора та оперуповноваженого сектору карного розшуку. 18 грудня 2012 року отримав подяку за сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків та був звільнений за ініціативи роботодавця. Ці обставини не є підставою для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Надходження касаційної скарги до суду Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси та зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом із цим за приписами частини першої статті 2 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року «Про міліцію», чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію»працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції, а тому служба відповідача є публічною. У зв`язку із цим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли за участю суб`єкта владних повноважень, спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19), у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною другою статті 414 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України.

Положеннями частини першої статті 256 ЦПК України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи викладене, колегія суддів повідомляє Одеський державний університет внутрішніх справ про те, що розгляд його позовних вимог до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення витрат на навчання віднесено до юрисдикції адміністративних судів України.

Керуючись статтями 255, 256, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення витрат на навчання закрити.

Повідомити Одеський державний університет внутрішніх справ, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк