УХВАЛА

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 310/10082/15-ц

провадження № 61-3730ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротуна В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою з організацією окремих подвір'їв,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою з організацією окремих подвір'їв.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2019 року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою під домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до часток співвласників у домоволодінні.

Виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рахунок належних їм на праві власності 18/80 часток, загальною площею 148,26 кв. м три частини ділянок, загальною площею 127,62 кв. м, у тому числі під частиною двору - 29,89 кв. м; під господарськими будовами та частиною двору - 13,46 кв. м, під житловим будинком, господарськими будовами та частиною двору - 84,27 кв. м, під житловим будинком 58,01 кв. м, з ділянок спільного користування - 14,84 кв. м, з ділянки спільного користування за рішенням суду від 03 липня 2009 року -

5,8 кв. м з можливістю влаштування окремого входу на частину земельної ділянки, у додатку № 2 до висновку експертизи зафарбовано зеленим кольором.

Виділено у користування ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 356,17 кв. м під житловим будинком, господарськими будовами та двором - сім ділянок площами: 9,46 кв. м, 31,00 кв. м, 21,77 кв. м, 72,52 кв. м, 57,80 кв. м, 141,27 кв. м, 22,35 кв. м, сумарною площею 387,14 кв. м, у тому числі: під житловим будинком загальною площею - 356,17 кв. м, з ділянок спільного користування - 22,27 кв. м, з ділянки спільного користування, визначених за рішенням суду від 03 липня 2009 року - 8,7 кв. м, що у додатку

№ 2 до висновку експертизи зафарбовано блакитним кольором.

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 дві частини земельних ділянок, загальною площею 37,11 кв. м, у тому числі для проходу частину ділянки площею 24,30 кв. м у вигляді смуги вдовж центрального проходу домоволодіння мінімальною шириною 0,75 м, для можливості обслуговування сараїв «Б» і «М» частину земельної ділянки 12,81 кв. м шириною 1,00 м вздовж їх зовнішніх стін.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2019 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявники просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1,

ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є визначення порядку користування земельною ділянкою з організацією окремих подвір'їв.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3 подаликасаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою з організацією окремих подвір'їв.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Коротун