Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 442/8247/16-ц

провадження № 61-33198св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2017 року у складі судді Крамара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду № Е/V 2469, а 01 вересня 2008 року - договір про видачу траншу № Е/V 2469/4, за якими позичальник отримала кредит у розмірі 7 700 доларів США під 15,0 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2010 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань станом на 18 листопада 2016 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 3 455,37 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 3 105,37 доларів США, заборгованість за процентами - 350 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитною угодою 08 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором. Крім цього, 08 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в межах належного йому на праві власності майна - нежитлового приміщення загальною площею 34 кв. м по АДРЕСА_1. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що вимоги банку до поручителів є безпідставними, оскільки порука ОСОБА_4 припинилася згідно з частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а майновий поручитель ОСОБА_3 несе відповідальність перед банком лише в межах належного йому майна, яке зазначене в договорі поруки. Звернувшись у 2011 році з вимогою до позичальника і поручителів як солідарних боржників про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом, банк скористався своїм правом на зміну строку виконання зобов'язання в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Тому ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило встановлену договором п'ятирічну позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до позичальника.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитною угодою № Е/V 2469 від 08 лютого 2007 року визначено строк виконання зобов'язання до 08 лютого 2012 року. Банк звернувся з позовом до суду 29 листопада 2016 року, тобто в межах п'ятирічної позовної давності, встановленої вказаною угодою. Оскільки застава і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, то суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні позову до майнового поручителя ОСОБА_3 Проценти за кредитним договором підлягають нарахуванню щомісячно до дня повернення позики.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_2, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 442/8247/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 08 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду № Е/V 2469, за якою предметом цієї угоди є загальні умови та порядок надання банком позичальникові кредиту в рамках програми мікрокредитування. Надання кредитних коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту, сукупна величина сальдо за якими не повинна перевищувати суму, обумовлену в пункті 1.2 угоди (25 000 доларів США). Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу траншу на строк і на умовах, передбачених у цій угоді, а також в договорі про видачу траншу.

Згідно з пунктом 1.1 кредитної угоди умови видачі - сума кожної частини, строк за кожним траншем кредиту оформляється окремим договором про видачу траншу при кожній видачі частини кредиту, який є невід'ємною частиною цієї угоди.

Пунктом 1.3 кредитної угоди передбачено, що строк повернення кредиту і окремих частин - траншів кредиту, встановлюється договором про видачу траншу, але не пізніше 08 лютого 2012 року. Вказаний строк може бути змінено відповідно до пунктів 2.3.3, 2.4.1 цієї угоди.

Згідно з підпунктом «а» пункту 2.3.3 кредитної угодипри порушенні позичальником зобов'язань за кредитним договором, зокрема, щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, банк має право змінити умови цієї угоди та договору про видачу траншу, а саме: вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, виконання інших зобов'язань в повному обсязі шляхом направлення повідомлення.

Пунктом 6.7 кредитної угоди передбачено, що строк позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафів за цією угодою встановлюється сторонами тривалістю в п'ять років.

На підставі вказаної угоди 01 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про видачу траншу № Е/V 2469/4, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 7 700 доларів США під 15,0 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитною угодою 08 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 583 ЦК заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника (пункт 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаною кредитною угодою 08 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в межах належного йому на праві власності майна - нежитлового приміщення загальною площею 34 кв. м по АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2011 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2011 року, було стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за вищевказаними кредитною угодою та договором про видачу траншу в розмірі 14 776,55 доларів США.

За змістом наведеного рішення судом встановлено, що у 2011 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, яка станом на 26 березня 2010 року (з урахуванням усіх штрафних санкцій) становила 14 776,55 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про зміну банком на підставі пункту 2.3.3 кредитної угоди та пункту 1.3 договору про видачу траншу строку виконання основного зобов'язання, право на що позивач реалізував до травня 2011 року.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки та реалізації банком права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України у вищевказаній редакції передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_4, оскільки, скориставшись своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, кредитор (звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням суду від 17 травня 2011 року було задоволено) змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому вимоги до поручителя повинен був пред'явити в межах строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, однак з відповідним позовом звернувся лише у грудні 2016 року.

Також апеляційний суд правильно виходив з того, що майновий поручитель ОСОБА_3 несе відповідальність перед банком лише в межах належного йому майна, яке зазначене в договорі поруки, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення з нього та позичальника кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Доводів на спростування висновків апеляційного суду про те, що звернувшись у 2011 році до позичальника і поручителів про дострокове стягнення всієї суми кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, в касаційній скарзі не наведено. Тому не заслуговують на увагу аргументи банку про те, що після ухвалення рішення суду від 17 травня 2011 року залишилася непогашеною частина заборгованості за кредитним договором станом на той час, зокрема щодо тіла кредиту, відсотків та пені. Доказів на підтвердження цих аргументів позивач суду не надав.

Відмовляючи в задоволенні позову до позичальника, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило п'ятирічну позовну давність, встановлену у кредитному договорі, у зв'язку з чим застосував наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2011 року заборгованість за тим самим кредитним договором вже стягнута в повному обсязі, а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними, у зв'язку з чим суди помилково застосували до них позовну давність.

Відмовляючи в позові у зв'язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суди насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулася за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту, у зв'язку з припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Із системного аналізу вищенаведених правових норм Верховний Суд дійшов висновку, що банк не мав права нараховувати проценти за кредитом, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди попередніх інстанцій помилково застосували позовну давність у частині вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку кредитування.

Таким чином, в задоволенні позову банку до позичальника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити у зв'язку з безпідставністю таких вимог, тобто з інших правових підстав.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку до позичальника ОСОБА_2 за спливом позовної давності підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові у зв'язку з його безпідставністю, в решті оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

О.В. Ступак