Справа № 487/1375/18
Провадження № 2/487/139/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2019 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Біцюка А.В., за участю секретаря Демиденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (54030, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (54038, АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (54038, АДРЕСА_3) про визнання договору міни дійсним та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

19.03.2018 року ОСОБА_1 звернувсядо Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому посилаючись на те, що державним нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просить суд:

1. Визнати дійсним договір міни квартири АДРЕСА_4, зареєстрований 05.09.2001 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з іншого боку;

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 03.04.2018 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно договору міни, зареєстрованому Універсальною біржою «Рона» 05.09.2001 року за реєстровим №438, та реєстраційним посвідченням від 10.10.2001 року за №18335, виданим ММБТІ, квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3. 24.01.2010 року ОСОБА_4 померла. Спадщину після її смерті прийняв її чоловік ОСОБА_5 до якого перейшло право власності на частину спірної квартири. 03.04.2018 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі частку квартири АДРЕСА_6. Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 18.10.2010 року за номером в реєстрі №893, спадкодавець ОСОБА_5 заповідав усе належне йому майно та майнові права ОСОБА_1. Як вбачається з заяви №5 від 11.04.2018 року ОСОБА_1 прийняв спадщину за вищевказаним заповітом після смерті ОСОБА_5 Однак постановою приватного нотаріуса ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що договір міни квартири, наданий як правовстановлюючий документ, не відповідає вимогам законодавства та не може бути прийнятий як документ, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно, у тому числі цей документ не визначає частку спадкодавця у праві спільної власності. За такого, позивач просить суд визнати спірний договір міни дійсним та визнати за ним право власності на частку вищевказаної квартири в порядку спадкування за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_7 до судового засідання не зявились, суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, наполягають на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення справи.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Зясувавши позиції сторін, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

05.09.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору міни нерухомого майна № 438 від 05.09.2001 року, укладеного в Універсальній біржі «Рона» між ними та ОСОБА_2 і зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод, придбали у спільну сумісну власність квартиру загальною площею 44,7 кв. м., яка складається з двох кімнат, житловою площею 27,7 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_7.

24.01.2010 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФП № 115948, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 28.01.2010 року.

Після її смерті спадщину на належну їй частину квартири АДРЕСА_6 прийняв її чоловік ОСОБА_5, який постійно проживав разом з нею на час відкриття спадщини та 18.10.2010 року звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини.

03.04.2018 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП №280077, виданим Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 04.04.2018 року.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі частку квартири АДРЕСА_6.

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 18.10.2010 року за номером в реєстрі №893, спадкодавець ОСОБА_5 заповідав усе належне йому майно та майнові права ОСОБА_1.

Як вбачається з заяви №5 від 11.04.2018 року ОСОБА_1 прийняв спадщину за вищевказаним заповітом після смерті ОСОБА_5

Однак постановою приватного нотаріуса №134/02-31/02-14/3/2018 від 12.10.2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що договір міни квартири, наданий як правовстановлюючий документ, не відповідає вимогам законодавства та не може бути прийнятий як документ, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно, у тому числі цей документ не визначає частку спадкодавця у праві спільної власності.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Статтею 241 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин), передбачено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін (ст. 242 ЦК України).

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин), договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин України.

Згідно з ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин), в разі, якщо сторона повністю або частково виконала угоду, то суд має право визнати таку угоду дійсною.

Договір міни зареєстрований на біржі з дотриманням усіх норм чинного законодавства, які діяли на момент здійснення даної угоди та відповідали нормам Закону України «Про товарну біржу». Зокрема, стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції станом на день укладення договору передбачала, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до п.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Враховуючи, що згода щодо істотних умов між сторонами договору міни була досягнута, сторони повністю виконали свої зобов'язання за договором, відсутність нотаріального посвідчення договору міни нерухомого майна обумовлена діючим на той час законодавством, а також приймаючи до уваги те, що відповідач ОСОБА_2 визнала позов, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання договору міни дійсним підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 03 квітня 2018 року, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ст. 372 ч.2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору міни нерухомого майна № 438 від 05.09.2001 року. Вищевказане підтверджується також Реєстраційним посвідченням, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 10.10.2001 року за реєстровим №18335, відповідно до якого спірна квартира належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Отже, на підставі ст. 372 ч.2 ЦК України, суд вважає, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина саме на 1/2 частину спірної квартири, оскільки іншої домовленості між власниками квартири не було встановлено. Вказану частку квартири

Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, оскільки законом встановлено, що у разі виділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, суд вважає за можливе право спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 припинити та виділити у власність кожному по 1/2 частині вказаної квартири.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, так як звернувся до приватного нотаріуса в установлений строк та набув право власності на 1/2 частину квартири, власником якої був померлий ОСОБА_5, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 03.04.2018 року, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 13, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати дійсним договір міни квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з іншого боку, зареєстрований 05.09.2001 року на Універсальній біржі «Рона» за №438.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 03.04.2018 року.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01.03.2019 року.

Суддя Біцюк А. В.