Ухвала

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 161/11437/18

провадження № 61-5091ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії посадової особи Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з скаргою на дії посадової особи Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від

25 березня 2014 року в цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Хрещатик» до ОСОБА_4, управління державної міграційної служби у Волинській області про звернення стягнення та виселення, виселено ОСОБА_4 із займаної нею квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

19 червня 2014 року Луцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист про виселення ОСОБА_4 із займаного нею жилого приміщення.

16 липня 2014 року державним виконавцем Другого ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 44018676) щодо примусового виконання виконавчого листа № 161/2235/14-ц, виданого 19 червня 2014 року Луцьким міськрайонним судом.

ОСОБА_4 вважає, що виконавчий лист про її виселення із квартири не підлягає виконанню, оскільки вона в повному об'ємі виконала свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів, а тому просила суд визнати дії державного виконавця незаконними, визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов'язати відділ державної виконавчої служби закінчити виконавче провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05 грудня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня

2018 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, виходив з того, що дії державного виконавця були вчинені відповідно до закону в межах повноважень державного виконавця і права заявника, при цьому, порушені не були, оскільки рішення суду про виселення боржника ОСОБА_4 із займаного жилого приміщення набрало законної сили, зазначене судове рішення не виконано, а тому підстави для зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження з виконання виконавчого листа про виселення боржника ОСОБА_4 із квартири відсутні.

07 березня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Ураховуючи, що рішення касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тому на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії посадової особи Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська