КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/6492/18 Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження №22-ц/824/2742/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору дарування недійсним,

УСТАНОВИВ:

у лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.11.2016 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 21/100 частки за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, згідно з договором дарування 21/100 частки квартири становить одну кімнату (№2) загальною площею 19,12 кв.м., житловою площею 14 кв.м.

Оскільки відповідно до довідки Форми №3 від 19.05.2017 року кімната з зазначеною у договорі площею 14,0 кв.м. у квартирі відсутня, ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги просила суд визнати недійсним договір дарування №15-1223 від 17.11.2016 року на 21/100 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначено, що в договорі дарування на ім'я ОСОБА_3 вказана площа житлової кімнати 14 кв.м., а в формі № 3 - 13,60 кв.м., тобто площа спірної кімнати була змінена без участі державних установ, що є порушенням закону, а також порушення житлових прав ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_7, оскільки збільшення площі кімнати ОСОБА_3 збільшує її частку в спільній частковій власності, і відповідно зменшує частку позивачки.

04 лютого 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3, в якому остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зокрема у відзиві зазначено, що подарована ОСОБА_3 кімната має розміри 4,24 м. на 3,3 м. і площею 14 кв.м. з моменту будування будинку, згідно проекту будинку, що підтверджується поверховим планом та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги позивач ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено, а судом не встановлено, чим саме укладення договору дарування порушує її права чи законні інтереси.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 17.11.2016 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування 21/100 частки за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, яка на одну з підстав для визнання вказаного Договору недійсним, посилається, серед іншого, на те, що відповідно до довідки Форми №3 від 19.05.2017 року кімната з зазначеною у договорі площею 14,0 кв.м. у квартирі відсутня.

Крім того, на думку позивачки, про недійсність договору дарування також свідчить й те, що нотаріус, який посвідчував цей договір, не перевірив відповідність інформації (розмір відчужуваної частки квартирі) в правовстановлюючих документах, наданих ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9, та договорі дарування.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачка не є стороною оспорюваного нею правочину, та останньою не доведено чим саме порушено її права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 була власником 21/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого сина ОСОБА_10.(а.с. 79) Відповідно до даних Свідоцтва про право на спадщину за законом, 21/100 частка квартири становить одну кімнату (№2) загальною площею 19,12 кв.м., житловою площею 14,0 кв.м.

Саме цю частку квартири, успадковану після смерті свого сина, ОСОБА_4 в подальшому подарувала ОСОБА_3 на підставі оспорюваного договору.

Право ОСОБА_4 на спадщину ніким не оспорювався, Свідоцтво про право на спадщину за законом, отримане нею, недійсним в судовому порядку не визнавалось.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_2 не подала суду жодних доказів, підтверджуючих порушення її прав чи законних інтересів у зв'язку з укладенням оспорюваного договору дарування.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленого позову, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько