Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 724/252/16-ц

провадження № 61-25944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року у складі судді Руснака А. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2011 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування будинку, за яким він подарував ОСОБА_6. житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Під час укладання цього договору він за віком і станом здоров'я потребував стороннього догляду та утримання, які йому обіцяв забезпечити ОСОБА_6, тому погодився подарувати житловий будинок, що є його єдиним житлом. Після укладання вказаного договору не відбулося фактичної передачі його предмета обдарованому, він продовжував проживати у ньому.

Вказав, що допустив помилку при укладанні спірного договору, оскільки неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання замість договору дарування, що згідно з частиною першою статті 229 ЦК України є підставою недійсності цього правочину.

У зв'язку із смертю ОСОБА_4 ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 вересня 2016 року ОСОБА_5 була залучена до участі у справі як правонаступника позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів того, що на час укладання спірного правочину він за станом здоров'я чи з будь-яких інших причин потребував догляду й сторонньої допомоги. Передача позивачем ключів від вказаного будинку відповідачу свідчить про фактичну передачу цього майна останньому після укладення оскаржуваного договору. Позивач власноручно виконав підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус йому роз'яснив, який саме договір він підписує, визначився щодо його волі, прочитав зміст договору та роз'яснив наслідки укладення договору дарування.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_5, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом не встановлено неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Надані ОСОБА_5 докази наявності у ОСОБА_4 хвороб, що впливали на його здатність усвідомлювати предмет договору, не стосуються періоду доказування, оскільки оспорюваний правочин укладено за чотири роки до встановлення факту наявності цих хвороб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підтверджена медичною довідкою наявність у ОСОБА_4 хронічних хвороб свідчить про тривалий характер цих хвороб та є показником стану здоров'я останнього на час укладення оскаржуваного правочину. Пояснення соціального працівника щодо надання ним допомоги ОСОБА_4 підтверджують потребу останнього у догляді та сторонній допомозі. Фактична передача спірного житла відповідачу після укладення оскаржуваного договору не відбулась.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 14 лютого 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, виданим 20 грудня 1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету цієї ради від 28 листопада 1991 року за номером 247/11- 6, ОСОБА_4 належав житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

24 травня 2011 року укладено договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1563, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 вказаний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 вересня 2016 року троюрідна сестра ОСОБА_4 - ОСОБА_5 була залучена до участі у справі як правонаступника позивача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач власноручно виконав підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус йому роз'яснив, який саме договір він підписує, визначився щодо його волі, прочитав зміст договору та роз'яснив наслідки укладення договору дарування.

Разом із тим, суди обґрунтовано врахували, що після укладення спірного правочину позивач проживав у спірному будинку та договір дарування не оскаржував протягом п'яти років. ОСОБА_4 отримував при цьому допомогу від Хотинського територіального центру соціального обслуговування, працівник якого два рази на тиждень здійснювала догляд за ОСОБА_4 протягом останніх шести років до дня його смерті, та розумів, що укладення договору довічного утримання позбавить його такої допомоги, що підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_8

Отже, ОСОБА_4, укладаючи спірний договір з ОСОБА_6, достовірно знав, що він укладає саме договір дарування, а не довічного утримання і протягом п'яти років після укладення договору не вимагав від відповідача надання будь-якої допомоги, оскільки не вважав це його обов'язком.

Позивач не надав доказів того, що він на час укладання договору дарування перебував у будь-якому скрутному становищі, що примусило його на укладання цього договору, або його укладання поза його волею.

Разом з тим позивач помер через чотири дні після подання позову, а його правонаступник, троюрідна сестра ОСОБА_5, не довела, що ОСОБА_4 сприймав фактичні обставини правочину неправильно, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Отже, суди врахували, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 був обізнаний щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для задоволення позову.

З огляду на викладене безпідставними є доводи позивача про те, що оспорюваний договір дарування було укладено внаслідок помилки щодо його правової природи та що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк