Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/29997/15-ц
Номер провадження: 22-ц/824/4006/2019
Головуючий у суді першої інстанції Н.П. Васильєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 757/29997/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції

України

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Н.П., в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, відомості про дату складання повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивованим тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року було стягнуто з держави Україна в особі Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету на її користь 2 000,00 грн. Суворовським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист № 2-5593/07. Постановою державного виконавця від 19 березня 2008 року боржникові надано строк для виконання судового рішення. 27 січня 2014 року постановою про повернення виконавчого документу державним виконавцем Каращук К.Л. було повернуто виконавчий лист без подальшого виконання через те, що його виконання повинно здійснюватися відповідно до пунктів 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року такі дії державного виконавця визнано неправомірними, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 січня 2014 року визнана незаконною, державного виконавця зобов'язано відновити виконавче провадження. Тривалий час відновлення виконавчого провадження не відбувалось. Постановою державного виконавця від 19 вересня 2014 року відновлено виконавче провадження, однак судове рішення так і не виконано. Вважає, що тривалим невиконанням судового рішення понад сім років їй спричинено майнову шкоду, оскільки її було обмежено у володінні коштами, які були знецінені у результаті інфляційних процесів в Україні. Вона недоотримала дохід, оскільки могла б отримати не менше 3 процентів річних за користування банком її коштами, якби поклала ці кошти на банківський рахунок. Крім того, в результаті невиконання судового рішення, що триває роками і являється порушенням її права, вона зазнала моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою. Посилаючись на положення ст. 56 Конституції України, ч.3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), ч. 3 ст. 386 ЦК України, п. 8, 9 ч. 2 ст. 16, ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України позивач, збільшивши позовні вимоги, просила суд стягнути на її користь 4 336,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 3 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до держави в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції під час розгляду справи не дотримався Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд обмежив її право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця Департаменту ДВС, визнаних ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 11.06.2014 року. Суд не застосував до даних правовідносин норми ч. 3 ст. 386 ЦК України, п. 8, 9 ч. 2 ст. 16, ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, які передбачають відшкодування зазначеної у позові шкоди. Суд не врахував, що неправомірність дій державного виконавця не потребувала доказуванню, оскільки ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року, яка набрала законної сили, встановлено неправомірність дій державного виконавця під час виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року та незаконність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Помилковим вважає висновок суду у тому, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку із заподіянням шкоди і можуть застосовуватися лише при порушенні зобов'язання за договорами. Безпідставною та необґрунтованою вважає відмову суду про відшкодування моральної шкоди, оскільки така шкода спричинена тривалим невиконанням судового рішення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сабадаш О.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач Державна казначейська служба України у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, явку своїх представників не забезпечили, про час, дату та місце розгляду справи двічі повідомлялися належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень.

Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від вказаних осіб не надходило.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та представника Державної казначейської служби України з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника Сабадаша О.І., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету відсутні, оскільки судом не встановлено складу правопорушення, яке дає підстави для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, не доведено протиправного діяння державного виконавця, факту заподіяння шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між ними. Державний виконавець вчинив усі можливі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Суд вважав, що тривале невиконання судового рішення, яке підлягає виконанню органами Державного казначейства України, не пов'язане із бездіяльністю державного виконавця. А положення статті 625 ЦК України регулюють договірні правовідносини та не поширюються на спірні правовідносини, які пов'язані з виконанням судового рішення та заподіянням шкоди.

Проте з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2007 року у справі № 2-5593/07 позов ОСОБА_3 до Другого відділу державної виконавчої служби РУЮ у Суворовському районі м. Одеси, Головного Управління Державного Казначейства України в Одеській області, Державного Казначейства України, третя особа: ОСОБА_7, про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державного Казначейства України на користь ОСОБА_3 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року резолютивну частину вищезазначеного судового рішення змінено. Стягнуто з держави в особі Державного Казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_3 2 000, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відмовлено ОСОБА_3 у позові до держави в особі Державного Казначейства України про відшкодування майнової шкоди.

На виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року у справі № 2-5593/07 Суворовським районним судом м. Одеси 24.01.2008 року видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 19 березня 2008 року відкрито виконавче провадження № 6692786.

Під час виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року у справі № 2-5593/07 державними виконавцями неодноразово виносились постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, які визнавались неправомірними у судовому порядку, виконавче провадження відновлювалось.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2012 року, у справі № 1527/11669/12 скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними постанову та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, пов'язані з прийняттям постанови від 17 липня 2012 року про повернення стягувачу виконавчого документа (виконавчого листа) № 2-5593/07, виданого 24 січня 2008 року Суворовським районним судом м. Одеси. В іншій частині скарги відмовлено.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 14 лютого 2013 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 24 січня 2008 року № 2-5593/07.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 18 лютого 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року, у справі № 523/11257/13-ц скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, пов'язані з невжиттям заходів примусового виконання і прийняття постанови 18 лютого 2013 року про повернення виконавчого документу, неправомірними, визнано вказану постанову незаконною. Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5593/07.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 27 січня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2014 року, у справі № 523/1956/14-ц скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 27 січня 2014 року. Визнано незаконною постанову від 27 січня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5593/07.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 19 вересня 2014 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 24 січня 2008 року № 2-5593/07.

Судове рішення тривалий час не виконувалось Державною казначейською службою України. Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з'ясував всі факти, що входять до предмета доказування; не дослідив обставини, якими мотивовано позовні вимоги, не з'ясував чи підтверджуються належними й допустимими доказами зазначені у позові обставини та чи є вони доведеними.

Так, згідно зі положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов'язковими до виконання на всій території України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов'язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв'язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв'язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин, не взяв до уваги те, що Суворовським районним судом м. Одеси у справах № 1527/11669/12, № 523/11257/13-ц, № 523/1956/14-ц визнавались неправомірними дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при проведенні виконавчих дій, а саме щодо повернення виконавчого документа стягувачу, та останнього було зобов'язано вчинити дії на відновлення порушених прав заявника. Суд не надав оцінку наявності і розміру майнової та моральної шкоди, а також причинно-наслідковому зв'язку між діями, бездіяльністю державного виконавця і цією шкодою.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що судове рішення не виконане саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності державного виконавця, що дає підстави вважати доведеним факт спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України. Встановивши усі складові елементи, необхідні для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону апеляційний суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 просила стягнути із держави за рахунок коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України майнову шкоду, а саме: інфляційні втрати та 3% річних упущеної вигоди у загальному розмірі 4 336,00 грн. за період з 01.01.2008 по 01.03.2016, а також моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн., заподіяну діями/бездіяльністю державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, посилаючись на те, що державні виконавці відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України не виконали покладених на них обов'язків щодо виконання судового рішення, внаслідок чого їй завдано майнову та моральну шкоду.

Так, відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред'явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частини друга, четверта статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Отже, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Дослідивши докази у справі, надавши оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача матеріальної шкоди за тривале невиконання рішення суду підлягають задоволенню за наступним розрахунком з урахуванням індексу інфляції за період з січня 2008 року по березень 2016 року, що становить 3 886,00 грн.:

2 000 х 294,3% (індекс інфляції) = 5 886

5 886 - 2 000 = 3 886 грн.

Разом з тим, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач, зазначаючи правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові № 6-113цс14 від 01.10.2014 щодо застосування положення ч. 2 ст. 625 ЦК України у спорах про відшкодування шкоди, фактично просила суд стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України на її користь збитки (втрачений дохід), а саме 3% річних ставки банківського вкладу, що по своїй суті є вимогою про відшкодування упущеної вигоди у розумінні ст. 22 ЦК України, на яку позивач і послалася у позовній заяві.

Так, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Позовні вимоги про стягнення збитків, позивач обґрунтувала недоотриманням певного доходу (його втратою), який вона могла б отримати від банківського вкладу.

Разом з тим, право на стягнення збитків виникає за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому, пред'являючи вимоги про стягнення недоотриманих доходів (упущеної вигоди), на позивача покладається обов'язок довести, що вони не є абстрактними, та дійсно були б отримані, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, бездіяльності.

Отже, право на стягнення збитків виникає за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Позовні вимоги про стягнення недоотриманих доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, бездіяльності.

Проте, зазначених обставин позивачем не доведено. Сума збитків, яку просила стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання нею доходу, а тому такі вимоги не можуть бути задоволені судом.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачу, колегія суддів вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню.

Так, згідно вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до умов п.3 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи встановлені у справі обставини та ухвалені Суворовським районним судом м. Одеси судові рішення у справах № 1527/11669/12, № 523/11257/13-ц, № 523/1956/14-ц, якими визнавались неправомірними дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при проведенні виконавчих дій, суд вважає, що, внаслідок невиконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2007 року, ОСОБА_3, було завдано моральної шкоди. Визначаючи розмір такої шкоди суд з дотриманням вимог розумності та справедливості, вважає, що компенсація шкоди, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків позивача, що потягло за собою докладання додаткових зусиль для їх відновлення, а як наслідок до душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок неправомірної бездіяльності Відділу, беручи до уваги також тривалий час невиконання державою Україною судового рішення, складає 2 000,00 грн. Такий розмір моральної шкоди є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнала у зв'язку із тривалим порушенням її прав - невиконанням рішення суду від 13.12.2007 року.

Суд вважає, що зазначена шкода підлягає стягненню з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, враховуючи при цьому рішення від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 Конституційний Суд України у якому зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється ДКСУ відповідно до пунктів 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845.

Таким чином, сума моральної шкоди, завданої бездіяльністю ВДВС щодо невиконання рішення суду, має бути стягнута з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на її користь матеріальної та моральної шкоди.

Оскільки, рішенням апеляційного суду позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, враховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 3 634,0 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна