ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1470/19 Справа № 184/741/17 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

13 березня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Лариса Петрівна про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року ,-

В С Т А Н О В И В:

05.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_5, з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 21.08.1987 року по 11.08.2012 року. Від шлюбу у них є двоє дітей: син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу з ОСОБА_5 позивач разом з нею на спільні кошти подружжя на ім'я колишньої дружини - ОСОБА_5 за договором купівлі - продажу від 27.08.1999 року придбав у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,4 кв. м. і житловою площею 37,8 кв.м. Вказаний договір купівлі-продажу квартири був посвідчений нотаріально, після чого була здійснена державна реєстрація права власності на вказану квартиру на ім'я колишньої дружини КП «МБТІ» в м. Нікополь. До дня своєї смерті ОСОБА_5 не оспорювала прав позивача на вказану квартиру і у нього не було підстав до дня її смерті звертатися до суду за захистом своїх майнових прав на частину вказаної квартири. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на майно, яке належало їй на праві власності і на яке вона мала право. ОСОБА_5 не залишила заповіту на випадок своєї смерті. Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті є їхні діти, а також її син від іншого шлюбу. Протягом встановленого законом строку донька звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П., а син звернувся з заявою про відмову від спадщини. Від іншого спадкоємця за законом ОСОБА_7 ніяких заяв протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини не надходило. Крім того, він не проживав разом з померлою матір'ю на час відкриття спадщини і не був зареєстрований разом з нею за однією адресою. Позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом внаслідок того, що ОСОБА_7 почав оспорювати його права на Ѕ частину вказаної квартири, а також права інших спадкоємців і фактично здав квартиру в оренду стороннім особам без їхньої згоди та відома. Таким чином, позивач має право на Ѕ частину всього сумісно нажитого майна подружжя, у тому числі на Ѕ частину зазначеної квартири, а тому змушений звернутися до суду за захистом свого права, яке порушується і не визнається іншими особами. (а.с. 4-5 том 1).

20.12.2017 року із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, тертя особа - приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П., в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 26 лютого 2018 року, просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, протягом двох місяців, та визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті матері, ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла його мати - ОСОБА_5, яка мешкала в Росії в м. Санкт-Петербург. Йому, як синові, з Росії було направлено урну з прахом його матері для поховання її на цвинтарі в м. Покров (м. Орджонікідзе), оскільки це була її воля за життя, що підтверджується листом ритуальної служби «ІнтерСпецСервіс». Після смерті матері ОСОБА_3 залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1, яку вона придбала за договором купівлі - продажу від 27.08.1999 року, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1, який був в подальшому розірваний між ними 11.08.2012 року. Як стало відомо ОСОБА_3, від цього шлюбу його мати мала ще двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. На час смерті мати ОСОБА_3 у шлюбі не перебувала та проживала сама в Росії в м. Санкт-Петербург. За час свого життя і після розлучення 11.08.2012 року зі своїм чоловіком - відповідачем ОСОБА_1, мати ОСОБА_3 мала волю та бажання залишити йому квартиру АДРЕСА_1 дніпропетровської області. Про такий її намір і материнське бажання свідчить нотаріально засвідчена нотаріусом нотаріального округу міста Нижнєвартовськ, Ханти - Мансийського автономного округу - Югри Тюменської області Мурясовою С.У. письмова згода від 16.07.2014 року про його проживання та реєстрацію за місцем проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_1. Як стало відомо ОСОБА_3 зі слів приватного нотаріуса Бойко Л.П., після смерті його матері спадкоємцями першої черги є її діти, а саме: він і двоє дітей від другого шлюбу: ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Донька ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Бойко Л.П. з заявою прийняття спадщини, а син ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2. Після смерті матері та її поховання вітчим ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_1 неодноразово телефонував йому і запевняв в тому, що після поховання матері він може стовідсотково розраховувати на отримання у спадщину квартири АДРЕСА_1, оскільки ні він, ні його діти - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не мають наміру приїжджати до України та оформлювати спадщину на цю квартиру, а воля матері про залишення цієї квартири йому буде виконана беззаперечно. ОСОБА_3 фактично проживав в цій квартирі, але без реєстрації свого місця проживання за цією адресою, оскільки був впевнений, що це він зможе зробити у будь - який час, тому що мав письмову згоду матері, як власника, мав запевнення від вітчима та і робота його пов'язана з тривалими відрядженнями та ризиком для життя, так як він працює ще і висотником на будівництві багатоповерхових будинків. В перших числах березня 2017 року ОСОБА_3 прийшов особисто до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Бойко Л.П. з проханням прийняти від нього заяву про прийняття спадщини після смерті його матері, але нотаріус Бойко Л.П. йому повідомила, що він вже пропустив шестимісячний строк і йому потрібно домовлятися з іншими спадкоємцями, які вже подали заяви про прийняття спадщини, або звертатися до суду. Після цього у телефонній розмові вітчим - ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3, щоб він звільнив квартиру, оскільки не має на неї жодних прав і він разом із своїми дітьми має намір її успадкувати та в подальшому продати, для чого уповноважив довіреністю в м. Покрові відповідних представників, які нібито вирішать всі питання на будь - якому рівні. Зрозумівши зі слів вітчима - ОСОБА_1, що він має намір позбавити його законної частки у спадковому майні, він все ж таки 16 червня 2017 року переконав приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Бойко Л.П. прийняти заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті рідної матері ОСОБА_5 Проте, 16 червня 2017 року нотаріус відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва, вказавши на те, що він не подав заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк і не надав доказів сумісного проживання з померлою за однією адресою. Але ОСОБА_3 вважає, що строк ним пропущено з поважних причин, а проживати за однією адресою з померлою матір'ю він не міг фактично, оскільки вона останні роки мешкала в Росії в м. Санкт-Петербург та там і померла, а він фактично постійно проживав у квартири АДРЕСА_1, маючи на це право та волю матері, яку вона висловила у нотаріально засвідченій письмовій згоді від 16.07.2014 року. ОСОБА_3 до останнього дня мав намір та бажання прийняти спадщину після смерті своєї матері, але спочатку цього не робив з причин запевнень відповідача у залишенні йому квартирі, а потім з причин його тривалої хвороби та відряджень. При дослідженні питання поважності причини пропуску ОСОБА_3 строку для прийняття спадщини та необхідність його поновлення просив врахувати ту обставину, що все ж таки звертався до приватного нотаріуса Бойко Л.П. з заявою про прийняття спадщини, але вона йому відмовила в її прийнятті, проте письмової відмови не надала. Крім того, на протязі шести місяців після смерті матері, яку ОСОБА_3 самостійно ховав у рідному місці, у нього були об'єктивні труднощі, які виникали під час його хвороби та тривалих відрядженнях, що унеможливлювало завчасно подати заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Дніпропетровської області. В силу ст. 1261 Цивільного кодексу України, він є спадкоємцем першої черги, а тому вважає, що його частка у спадковому майні після смерті його матері повинна складати 1/3 частини квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_3 заперечує проти первісного позову ОСОБА_1, вважає, що задоволення його стане нічим іншим, як безпідставне позбавлення його права на належну йому частку у спадковому майні, як спадкоємця першої черги, який поховав свою матір, воля якої була направлена на забезпечення його спадковим майном, що в контексті практики Європейського суду з прав людини та загальних засад цивільного законодавства України, визначених у п. 6 ст. 3 ЦК України, буде вважатися порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий розгляд справи безстороннім судом (а.с. 64-67, 109-111 том 1).

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, представник позивача за довіреністю - ОСОБА_9, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, в інтересах якого діє по довіреності ОСОБА_9, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Лариса Петрівна, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири (а.с. 235-241 том 1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати частково у частині відмови у задоволенні його позовних вимог і ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення його вимог (а.с. 245-248 том 1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати у частині відмови у задоволенні його позовних вимог і ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення його вимог (а.с. 3-6 том 2).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_5, з якою позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з 21.08.1987 року по 10.08.2012 року. Від цього шлюбу у них є двоє дітей: син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також у ОСОБА_5 є син від першого шлюбу - ОСОБА_3, відповідач по справі за первісним позовом.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,4 кв.м. і житловою площею 37,8 кв.м.

Спадкоємцями першої черги за законом є їхні діти ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Протягом встановленого законом строку донька ОСОБА_2 звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Бойко Л.П., а син ОСОБА_1 звернувся з заявою про відмову від спадщини на користь доньки померлої - ОСОБА_2 Вказану спадщину діти не оформили у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3 протягом встановленого законом строку не зверталися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Проте, лише 10 березня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 в його інтересах звернулася до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П. з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5

Крім того, 14 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П. з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд 1 інстанції посилався на те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для їх оформлення у нотаріальному порядку. Проте, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та особисто ОСОБА_1 не отримали від приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П. будь-якої відмови у видачі свідоцтва про право власності, а тому позовні вимоги про визнання права власності на частину квартири є передчасним та безпідставними. Суд виходив з того, що оскільки жодних постанов про відмову в оформлені свідоцтва про право власності нотаріусом не видавалося, то законні права та інтереси ОСОБА_1 порушені не були, а звернення до суду з такими позовними вимогами є передчасним.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, окрім зазначеної вище підстави, суд зазначив, що ОСОБА_3 не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про поважність причини пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5, а вирішення вимог щодо визнання за ним права власності без вирішення питання про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є передчасним та безпідставним.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних відносин та придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в положеннях ст. 60 Cімейного кодексу України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Cімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Пунктом 4.14 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до Узагальнення від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" . Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом ОСОБА_10 з 21.08.1987 року по 11.08.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с. 8, 9 том 1).

Від шлюбу у них є двоє дітей: син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, 12 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану про смерть 1 Комітету по справах РАГС Уряду Санкт-Петербурга Красногвардійський район (а.с. 10 том 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,4 кв.м. і житловою площею 37,8 кв.м.

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишила.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

З матеріалів справи вбачається, що в передбачений законом строк для прийняття спадщини донька - ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Бойко Л.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, а син - ОСОБА_1 звернувся з заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 (а.с. 158, 168, 169 том 1).

Ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_3 протягом встановленого законом строку не зверталися до нотаріуса з відповідними заявами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що лише 10.03.2017 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 подавала заяву до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П., про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя у відношенні квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 178).

А 14.06.2017 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири (а.с. 181 том 1).

Постановою приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Бойко Л.П. від 16.06.2017 року № 360 ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 матері ОСОБА_5 на частку квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з пропуском заявником строку для подачі заяви про прийняття спадщини та відсутністю доказів сумісного проживання з померлою за однією адресою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 не отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності, його вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири є передчасними.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої 04 вересня 2016 року.

Так, відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Положеннями ст.1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

За приписами ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини і протягом якого відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», яка є чинною, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Як роз'яснено у листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу і несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи встановлено та не заперечувалось ОСОБА_3 факту того, що на момент смерті матері він не проживав разом з нею.

Звертаючись з вимогами про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, ОСОБА_3 не надав суду будь-яких доказів у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, які б свідчили про поважність пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, суд обґрунтовано виходив з того, що вирішення вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на частину спірної квартири без вирішення питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимоги, колегія судів також не бере до уваги, оскільки позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: