КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №761/34649/17

провадження № 22-ц/824/980/2019

14 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В. М.

при секретарі Дуці В.В.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року в складі судді Осаулова А. А.,

встановив:

27.09.2017 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( зараз - Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 07 грудня 2007 року позивач і відповідач уклали кредитний договір, оформлений заявою позичальника, за умовами якого отримала кредит у розміні 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 35% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач зобов'язання за договором не виконувала, станом на 31.08.2017 року виникла заборгованість у сумі 15 070,99 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 1 758,15 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом -12 357,08 грн , штрафів відповідно до п. 8. 6 Умов та Правил надання банківських послуг -250 грн (фіксована частина) та 705,76 грн (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07.12.2007 року в розмірі 15 070, 99 грн та судовий збір в розмірі 1600 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Зазначив, що 07.12.2007 ОСОБА_1 звернулась до позивача з заявою про оформлення банківської картки, відповідно до якої отримала банківську картку НОМЕР_1.

Позивачем не надано доказів, що відповідач була ознайомлена з умовами "Правил надання банківських послуг" та умовами користування банківською карткою, а саме про умови перевипуску картки та правил стосовно нарахування відсотків за прострочену заборгованість.

Крім цього, під час розгляду справи у відповідача було витребувано інформацію про строк дії картки НОМЕР_1, виданої 07.12.2007 та розрахунок заборгованості з зазначенням тіла кредиту, періоду і дат отримання коштів та доказів зняття і отримання коштів відповідачем. При цьому судом було проігноровано той факт, що у відповіді позивача зазначено, що ОСОБА_1 отримала картку НОМЕР_1 не 07.12.2007, а 24.09.2007. Також зазначено, що термін дії картки до 09/15. Детальний розрахунок заборгованості не надано по технічним причинам.

Позивачем також не надано доказів отримання відповідачем кредиту у розмірі 1 757,15 грн., з огляду на встановлення кредитного ліміту 250 грн.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості з 23.10.2014 відповідач припинила користування кредитними коштами, готівки з карткового рахунку не знімала, погашення не здійснювала. При цьому з 23.20.2014 по 20.09.2017 позивачем не вживались заходи для стягнення заборгованості, жодного разу не було надано виписки про рух коштів на рахунку, що позбавило відповідача можливості своєчасно дізнатись про стан взаєморозрахунків з банком та сприяло збільшенню заборгованості.

Судом не враховано той факт, що в заяві про відкриття карткового рахунку вказана дата 07.12.2007, а в подальшому зазначено, що сам рахунок відкрито 07.12.2008, що свідчить про введення в оману суду щодо істотних умов договору, оскільки картка не може бути видана раніше відкриття карткового рахунку.

Відповідно до наданих Умов та правил надання банківських послуг штраф за неналежне виконання обов'язків за договором складає 500 грн (фіксована частина), а в заяві на відкриття карткового рахунку - 250 грн , що свідчить про покладення в основу судового рішення інших Умов та правил, ніж тих, що діяли в момент підписання заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не надав.

В судовому засіданні представники відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Олейнік Н. О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалене по справі рішення без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що 07.12.2007 року на підставі анкети-заяви ОСОБА_1, між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається з заяви відповідача, Умов і Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

За умовами вказаного договору №б/н від 07.12.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 250 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів від суми залишку за кредитом, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй на ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом вона підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку. Погодилась, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн +5% від суми позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1048 ЦК України).

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в межах ліміту кредитування.

Однак, всупереч взятим на себе зобов'язань, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним вище договором не виконала.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

На підтвердження факту укладення кредитного договору, отримання платіжної картки та користування нею, відповідачем надано виписку по рахунку НОМЕР_1 за період з 20.10.2000 по 20.11.2017 (а.с.31- 33); позивачем надано виписку по основній карті НОМЕР_1 за період з 01.10.1999 по 03.01.2018 (а.с.48-49).

Відповідно до наданих доказів, розмір фактично отриманого позичальником кредиту становить 1758,15 грн.

Користування кредитними коштами відбувалось в період з 17.10.2014 по 03.12.2014 з метою поповнення мобільного через Приват24; здійснення переводу на карту ПриватБанка через Приват24.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем кредиту в розмірі 1 757,15 грн., з огляду на встановлення кредитного ліміту 250 грн, є необґрунтованими.

Судом встановлено, що відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1, старт карткового рахунку НОМЕР_1 відбувся 24.09.2007; встановлення кредитного ліміту 25.12.2007 - 250 грн; 13.02.2008 - зниження кредитного ліміту -100 грн; 22.10.2011 - кредитний ліміт -0 грн; 28.12.2012 - кредитний ліміт -100; 24.07.2013 - кредитний ліміт 2000 грн; 06.03.2015 - кредитний ліміт 1760 грн (а.с.194).

З наданої позивачем довідки встановлено, що термін дії картки становив: 09/15.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування вказаної обставини, зокрема, не надано суду картки, на лицевій стороні якої зазначається строк її дії (місяць та рік).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що зазвичай банківські картки випускаються на термін 5 років, ґрунтуються на припущеннях.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на те, що строк дії картки встановлено до останнього дня 09/15 року, а позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2017 року, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач кредит не повертала у повному обсязі, в односторонньому порядку порушила свої зобов'язання.

З урахуванням вказаної обставини на наданого суду розрахунку суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 1758,15 грн.

Разом з тим, не можна повністю погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до п.п. 5.4 п.5 розділу ІІ Правил користування платіжною карткою, які надані позивачем до позовної заяви, строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (а.с.10).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на момент закінчення строку дії картки - вересень 2015 року, за відповідачем рахується заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 1758,15 грн, на які банк здійснював нарахування відсотків та штрафів до моменту звернення до суду з даним позовом.

Положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов'язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов'язання.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18).

У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки, тобто по вересень 2015 року.

Як пояснила представник позивача в судовому засіданні, перевипуск картки не здійснювався.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів по кредиту після строку дії картки.

Колегія суддів також не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості по процентам та штрафу, з огляду на таке.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана 07.12.2007 р. відповідачем, базова відсоткова ставка, в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) - 1,9% (а.с.188).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка з 25.12.2007 р. розраховується виходячи з процентної ставки 22,80 % на рік.

При цьому з вказаного розрахунку вбачається, що розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу із 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року діяла процентна ставка 30 % річних, із 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,80 %, а починаючи із 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.01.2013, 01.09.2014, 01.04.2015 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 на збільшення процентної ставки за кредитом з 22,80% до 43,20 % річних, скріпленої її підписом.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення збільшеної процентної ставки за користування кредитом.

Приписами ч.1 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

З огляду на те, що позивачем не було виконано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року про надання розрахунку заборгованості із зазначенням тіла кредиту, періоду та дат отримання коштів, штрафних санкцій із зазначенням бази їх нарахування, колегією суддів було проведено власний розрахунок процентів та штрафів.

Виходячи з того, що початок нарахування процентів позивачем здійснено з 31.10.2014 р., за період з 31.10.2014 р. по 30.09.2015 р. розмір процентів складає 373,02 грн, виходячи з такого розрахунку: 1758,15 грн х11,80% х335 (днів):100 =373,02 грн.

Розмір штрафу:

5% від суми позову 2131,17 грн =106,56 грн

250 грн + 106,56 грн =356,56 грн.

Отже загальний розмір процентів, що підлягають стягненню, складає 373,02 грн., а штрафів - 356,56 грн.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 141ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача підлягає зменшенню з 1600 грн до 264 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 396 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафам змінити.

Зменшити суму заборгованості по процентам за користування кредитними з 12 357,08 грн до 373,02 грн, суму заборгованості по штрафам з 955,76 грн до 356,56 грн.

У зв'язку з цим зменшити загальну суму заборгованості з 15 070,99 коп. до суми 2 487,73 грн., а суму судового збору з 1 600 грн до 264 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 396 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

В. М. Волошина