Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 487/5285/15-ц

провадження № 61-22396св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року у складі судді Щербини С. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 10 квітня 2012 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 24 000 грн на строк до 05 червня 2012 року та 3 000 доларів США - до 01 березня 2013 року, про що власноруч написав розписку. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу ОСОБА_2 виконав частково - протягом червня-липня 2012 року сплатив йому 22 000 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 5 368 доларів США, що станом на 06 лютого 2017 року еквівалентно 144 936 грн, з яких: 3 000 доларів США - сума позики, 2 014 доларів США - проценти, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 354 долари США - три проценти річних від суми заборгованості у розмірі 3 000 доларів США, а також - 5 380 грн, з яких: 4 037 грн - заборгованість за неповернутою позикою в сумі 2 000 грн з урахуванням індексу інфляції за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 1 343 грн - проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн боргу за договором позики, 2 017,23 грн - інфляційних втрат, а всього -4 017,23 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування грошовими коштами в період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року в сумі 1 343 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивовані тим, що розписка відповідача від 10 квітня 2012 року в частині отримання в позивача 24 000 грн та зобов'язання повернути їх до 05 червня 2012 року є документом, що підтверджує як факт укладення договору, так і факт передачі грошової суми. Оскільки позичальник не повернув грошові кошти в повному обсязі, то сума боргу в розмірі 2 000 грн підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції, а також - процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року. Поряд з цим позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3 000 доларів США, а наявна в матеріалах справи розписка не підтверджує передачу грошових коштів позикодавцем позичальнику та з неї неможливо встановити, які фактично правовідносини склалися між сторонами.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову, а справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність ним факту передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 3 000 доларів США, оскільки в розписці від 10 квітня 2012 року зазначено символ долара - «$». Відмовляючи в задоволенні позову в означеній частині, суди виходили з того, що розписка свідчить про існування між сторонами не договору позики, а іншого правочину, тобто суди не встановили справжню правову природу укладеного договору. Розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 487/5285/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в касаційному порядку лише в частині відмови в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що згідно з розпискою від 10 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 24 000 грн на строк до 05 червня 2012 року, а 3 000 дол., які брав раніше, - зобов'язався повернути до 01 березня 2013 року.

Зазначена розписка написана та підписана особисто ОСОБА_2, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2016 року № 341/529, складеним експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 3 000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, - 2 014 доларів США та трьох процентів річних - 354 доларів США, суд першої інстанції, з рішенням якого в означеній частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 3 000 доларів США та дати передачі цих грошових коштів. Текст розписки в частині «…а 3 000 дол., які брав раніше, зобов'язуюсь повернути до 01 березня 2013 року» є фактично посиланням на інший договір, обставини укладення, зміст та умови якого судом під час розгляду справи не встановлено.

Верховний Суд не погоджується з цим висновком з огляду на таке.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Не встановивши справжню правову природу укладеного договору, не надавши належної оцінки розписці від 10 квітня 2012 року, в якій вказано про обов'язок відповідача повернути 3 000 $ дол., тобто зазначений топографічний символ долара США, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність позивачем факту отримання ОСОБА_2 3 000 доларів США.

При цьому відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про неукладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки. Вказаний висновок судів не випливає ні зі змісту розписки позичальника, ні з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, що підтверджується письмовою розпискою позичальника.

Неправильне застосування судами вищенаведених норми матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в означеній частині.

Вирішуючи спір в частині вищевказаних позовних вимог, суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином та не дали правової оцінки наданим сторонами доказам, зокрема розрахунку заборгованості в сукупності та взаємозв'язку з іншими встановленими обставинами справи.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в означеній частині, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судами обох попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3 000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи в частині вищевказаних позовних вимог на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий позивачем розрахунок заборгованості на предмет правильності та законності, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3 000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:Б. І. Гулько
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г.І. Усик