ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

справа № 521/20569/15-ц

провадження № 22-ц/813/502/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів: Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача - Сокуренко Євген Сергійович,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 вересня 2017 року у складі судді Гуревського В.К.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 серпня 2010 року ОСОБА_2 став клієнтом банку, ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримав кредитну картку «Універсальна». 17 грудня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну - «Універсальна Gold», відповідно до Тарифів якої отримав кредит у розмірі 18 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 29 листопада 2015 року складає 26 674,70 грн., з яких:

-тіло кредиту - 17 272,90 грн.;

-заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 6 975,65 грн.;

-пеня - 679,74 грн.;

-штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина, 1 246,41 грн. - процентна складова,

які банк просив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку (т.1 а.с.3-4).

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що він дійсно користувався кредитною карткою «Універсальна Gold»: знімав з неї грошові кошти, розраховувався карткою в магазинах, проте завжди вчасно здійснював погашення основної суми боргу та відсотків. Однак, 28 грудня 2014 року за допомогою його картки невідомою особою шахрайським способом була проведена транзакція - «Оплата частинами», згідно якої було придбано ноутбук, вартістю 15 000 грн. Дізнавшись про це лише 27 січня 2015 року з смс-повідомлення банку, він повідомив банк, що не здійснював дану операцію та звернувся до органів поліції із відповідною заявою. Посилаючись на безпідставність та не доведеність позовних вимог банку, відповідач просив відмовити у їх задоволенні (т.1 а.с.147-149,173-178).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову банку відмовлено (т.1 а.с.205,206-216).

Рішення суду мотивовано тим, що банком не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують проведення операції «Оплата частинами» саме відповідачем, тому його вина у використанні кредитних коштів та несплаті відсотків за таке користування відсутня.

В апеляційній скарзі банк, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову банку (т.1 а.с.224-228).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що здійснення операції 28 грудня 2014 року саме відповідачем доведено наявними в матеріалах справи документами: розрахунком заборгованості, випискою про рух коштів, випискою з банківського рахунку, з яких вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідач скористався послугою «Оплата частинами» за допомогою своєї кредитної картки та шляхом введення ПІН-коду. Заяв, дзвінків в банк від клієнта про втрату кредитної картки за допомогою якої була оформлена послуга «Оплата частинами» не надходило, що підтверджує оформлення послуги «Оплата частинами» саме клієнтом. При цьому, останній платіж в рахунок погашення заборгованості здійснено відповідачем 02 лютого 2015 року через термінал, тобто вже після оформлення сервісу «Оплата частинами».

ОСОБА_2, скориставшись своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, рішення суду - без змін, оскільки судом вірно встановлені обставини справи та прийняте законне і обґрунтоване рішення. Банк не надавав йому 28 грудня 2014 року кредитних коштів, якими він би міг користуватися, а саме кредит у розмірі 15 000 грн., що був передбачений для здійснення транзакції «Оплата частинами», а відтак банк не може нараховувати відсотки на дані кошти. Крім того, магазин, в якому начебто він здійснив транзакцію «Оплата частинами», купивши ноутбук, за адресою: м.Одеса, вул.Пантелеймонівська, 80 відсутній, що свідчить про те, що він вказані кошти не використовував, а це зробила невідома особа шахрайським шляхом, а тому в нього не виникає зобов'язання перед банком по поверненню вказаних коштів і сплаті відсотків. Банком не надано суду належного та допустимого доказу на підтвердження проведення операції «Оплата частинами» саме відповідачем (т.2 а.с.2-6).

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник банку в судове засідання не з'явився, клопотання про поважність причин неявки в суд апеляційної інстанції не подав, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність (т.2 а.с.33).

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як визначено ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлено однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору ( ст. 634 ЦК України).

Виходячи з положень ст.ст. 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, зобов'язання за договором, в тому числі за договором кредиту, за яким кредитор надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, мають виконуватися належним чином.

Судом встановлено, що 27 серпня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та видано картку «Універсальна».

Договір був укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», якими також визначений порядок та розмір нарахування процентів (т.1 а.с.7).

Згідно змісту вказаної заяви, підписаної ОСОБА_2, останній погодився, що вказана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

Даних про те, що ОСОБА_2 приєднується до даних Умов і Правил не в повному обсязі послуг, які надає банк по даним Умовам та Правилам, заява не містить.

Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив, що він ознайомлений та згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, які розміщуються на офіційному сайті ПриватБанку.

17 грудня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Універсальна Gold», де встановлений кредитний ліміт у розмірі 18 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

За положеннями п.2.1.1.2.3. та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил банк наділений правом збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт. Позичальник підписанням договору надає пряму та безумовну згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Як вбачається із довідки про зміну умов кредитування клієнту ОСОБА_2 збільшувався розмір кредитного ліміту та 24 квітня 2014 року визначено у розмірі 18 000 грн. (т.1 а.с.171).

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно пункту 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту (т.1 а.с.10-39).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач підтвердив той факт, що укладав з банком кредитний договір на умовах, викладених в ньому та отримував кредитну картку «Універсальна Gold», із встановленим кредитним лімітом у розмірі 18 000 грн., користувався вказаною карткою, знімав з неї грошові кошти, розраховувався в магазинах, здійснював погашення заборгованості (т.1 а.с.173, т.2 а.с.2). Зазначені обставини не потребують доказуванню з огляду на положення ч.1 ст.82 ЦПК України. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.61 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи.

З наявних в матеріалах справи розрахунку заборгованості, виписок з рахунку банку, квитанції банку від 28 грудня 2014 року та заяви банку від 18 липня 2017 року вбачається, що 28 грудня 2014 року відповідач за допомогою картки 785572 придбав у магазині товар (ноутбук), вартістю 15 000 грн. та скористався послугою «Оплата частинами» відповідно до п.2.1.1.14. Умов та Правил (т.1 а.с.5-6, 105, 131-137,143, 199).

Сервіс «Оплата частинами» - це сервіс, який дає можливість клієнту купити товар або послугу в торгово-сервісних підприємствах та/або інтернет-магазинах за 30 секунд в розстрочку за кредитною карткою.

Заперечуючи проти названих обставин, ОСОБА_2 вказував на те, що 28 грудня 2014 року операцію за послугою «Оплата частинами» він не здійснював, товар (ноутбук) не купував, на підтвердження чого надав:

- копію витягу з кримінального провадження № 0001197 від 10 лютого 2016 року, з якого вбачається, що від ОСОБА_2 надійшла заява до ЧЧ Приморського ВП в м.Одесі про застосування заходів правового характеру до невстановленої особи, яка шахрайським шляхом перевела через інтернет-магазин грошові кошти у розмірі 15 000 грн. (т.1 а.с.150);

- копію відповіді банку від 01 лютого 2015 року на звернення ОСОБА_2 до банку про надання інформації (т.1 а.с.180);

- копію квитанції від 27 січня 2015 року про перевірку балансу картки через термінал (т.1 а.с.179);

- копію квитанції від 02 лютого 2015 року про погашення заборгованості в розмірі 2350 грн. (т.1 а.с.179);

- роздруківку з Інтернет-сайтів з картами міста, з яких вбачається, що будівля за адресою: вул.Пантелеймонівська, 80 не знаходиться (т.1 а.с.184-186).

За нормами ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні норми містила ст.60 ЦПК України, в редакції що діяла на час розгляду справи.

Колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем доведено обґрунтованість позову, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Так, надана суду копія витягу з кримінального провадження № 0001197 від 10 лютого 2016 року ні є належним доказом, який підтверджує обставини викладені в ній. Суду не надано доказів підтвердження викладених у заяві фактів та не відомі результати розгляду вказаної заяви. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач звернувся до органів поліції із заявою лише 10 лютого 2016 року, в той час як купівля ноутбука за його кредитною карткою була здійснена 28 грудня 2014 року, про що йому начебто стало відомо 27 січня 2015 року, тобто до поліції відповідач звернувся більше ніж через рік після здійснення покупки та відразу ж після звернення 25 грудня 2015 року представника банка до суду із даним позовом і ознайомлення 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 з матеріалами цієї справи (т.1 а.с.3-4, 45, 46, 92).

Крім того, надана суду апеляційної інстанції копія запиту ОСОБА_2 на ім'я начальника Приморського районного відділу ОМУ ГУ МВС України в Одеській області щодо надання інформації про стан розгляду його заяви про злочин від 28 січня 2015 року, що зареєстрований 10 лютого 2016 року за номером К-607, ні є належним та допустимим доказом, з огляду на таке (т.2 а.с.35).

По-перше, на вимогу суду оригінал зазначеного запиту відповідачем не був наданий суду для огляду, тому за правилами ч.6 ст.95 ЦПК України такий доказ не береться судом до уваги.

По-друге, у додатку до вказаного запиту зазначено «копія рішення від 04.02.2019», в той час як дата на штампі канцелярії Приморського ВП в м.Одеси ГУНП в Одеській області зазначена «10.02.2016р.», тобто додаток до заяви датований пізніше ніж сам запит.

По-третє, суду не надано ні відповіді на зазначений запит, хоча минуло більш ніж 2 роки, ні доказів звернення ОСОБА_2 із заявою про злочин саме 28 січня 2015 року.

Доводи ОСОБА_2 про відсутність магазина, в якому здійснювалась транзакція з його кредитної картки, за адресою: м.Одеса, вул.Панетеймонівська, 80 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки представник банка уточнив місце продажу товару, зазначивши торгівельну точку «Школяр», що знаходиться за адресою: м.Одеса, вул.Катериненська,91 (т.1 а.с.199). Посилання відповідача на те, що в магазині «Шкорял» на його звернення не підтвердили дану транзакцію, є безпідставними, оскільки не надано жодного доказу.

Із наданого банком розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором, який погоджується з даними щодо руху коштів на картковому рахунку ОСОБА_2, вбачається, що 28 грудня 2014 року з картки відповідача, окрім здійснення покупки товару за умовами сервісу «Оплата частинами», було здійснено поповнення картки в терміналі самообслуговування на суму 950 грн. Після чого картка неодноразово використовується з метою зняття коштів, придбання продуктів, поповнення картки. Останнє поповнення картки здійснено 02 лютого 2015 року на суму 2 348 грн. (т.1 а.с.105, 131-137).

Наведене підтверджує, що відповідач активно користувався кредитною карткою. При цьому, транзакція «Оплата частинами» була здійснена 28 грудня 2014 року шляхом надання кредитної картки № 785572 та коректного введення PIN-коду (т.1 а.с.104).

Відповідно до вимог п.1.1.5.28 Умов та Правил банк не несе відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНу.

За нормамич.14.16. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Аналогічні вимоги містяться у розділі VI Постанови НБУ від 05 листопада 2014 року за № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».

Враховуючи наведені норми Закону, з огляду на те, що відповідач звернувся до банку після здійснення операції «Оплата частинами», ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, тобто відповідач по справі.

Про втрату картки, за допомогою якої була оформлена послуга «Оплата частинами», відповідач у встановленому порядку не заявляв.

Посилання відповідача на вчинення невідомими особами шахрайських дій щодо виниклої заборгованості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці обставини є недоведеними у встановленому законом порядку.

Враховуючи наведене та аналізуючи наявні письмові докази в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що транзакція від 28 грудня 2014 року за допомогою картки № 785572, за якою оформлена послуга «Оплата частинами», була здійснена саме відповідачем.

Оскільки ж зобов'язання по виплаті щомісячних платежів з повернення кредиту відповідач належним чином не виконував, тому станом на 29 листопада 2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 26 674,70 грн., з яких:

-тіло кредиту - 17 272,90 грн.;

-заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 6 975,65 грн.;

-пеня - 679,74 грн.;

-штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500грн. - фіксована частина; 1 246,41 грн. - процентна складова (т.1 а.с.5-6).

Наведений розрахунок відповідачем не спростовано.

Судом першої інстанції не вірно надана оцінка наявним в матеріалах справи доказам, тому суд прийшов до не вірного висновку про відмову у задоволенні позову банку.

Колегія суддів прийшла до висновку про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором , яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь банку.

Проте, колегія суддів вважає, що одночасне стягнення пені та штрафів призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, виходячи з наступного.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності, у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 2.1.1.7.6 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності при допущені клієнтом порушення строків платежів по кожному із грошових зобов'язань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення штрафів.

Колегія суддів, повно встановивши наведені вище обставини та давши належну оцінку умовам укладеного між сторонами договору, проаналізувавши надані кожним із сторін доказів, як на підтвердження позову, так і заперечень на нього, дійшла висновку, що ОСОБА_2 допустив неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим, заборгованість, яка утворилась за тілом кредиту та по відсоткам, а також пеня підлягає стягненню на користь банку.

Доводи відповідача щодо неправильності суми заборгованості по кредитному договору та його розрахунку спростовуються дослідженими під час розгляду справи апеляційним судом доказами, які відповідачем не спростовано.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

З огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 2 378,75 грн., з яких 1 132,74 грн. судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 246,01 грн. судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 вересня 2017 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50, ) заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2010 року станом на 29 листопада 2015 року у розмірі 24 928,29 грн. (двадцять чотири тисячі дев'ятсот двадцять вісім гривен двадцять дев'ять копійок), з яких:

-заборгованість за кредитом - 17 272,90 грн.;

-заборгованість за відсотками за користування кредитом - 6 975,65 грн.;

-заборгованість за пенею та комісією - 679,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50, ) судовий збір 2 378,75 грн., з яких 1132,74 грн. судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 246,01 грн. судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст складено 13 березня 2019 року.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков