Справа № 461/7979/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1086/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Данилюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського національного університету імені Івана Франка на рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року в складі судді Стрельбицького Р.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського національного університету імені Івана Франка про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовував тим, що керуючи автомобілем Opel Insignia, номерний знак НОМЕР_1 , 17.12.2017 року близько 12 години 30 хвилин на вул. Театральній у м.Львові, виконував розворот автомобіля через виїзд задніх воріт економічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка. На під`їзді до воріт (виходу) було встановлено паркувальний бар`єр, який перебував у горизонтальному положенні. Однак, в момент руху його автомобіля паркувальний бар`єр піднявся у вертикальне положення, що спричинило пошкодження автомобіля та завдало матеріальної шкоди позивачу. Окрім цього, внаслідок пошкодження майна позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у стражданнях, постійній нервовій та психологічній напрузі, оскільки він був змушений користуватись громадським транспортом та вкладати власні кошти на відновлення пошкодженого майна, що в свою чергу, внесло дисбаланс у його повсякденне життя.

Просив стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка 61476,98 гривень, з яких 55476,98 гривень відшкодування матеріальної шкоди, 5000,00 гривень моральної шкоди та 1000,00 гривень відшкодування вартості проведенного експертного дослідження.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_2 35954 гривні 40 копійок матеріальної шкоди та 1000 гривень 00 копійок відшкодування вартості проведеного експертного дослідження.

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_2 2500 гривень 00 копійок компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 454 гривні 90 копійок.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ЛНУ ім. І. Франка, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає прийнятим з порушенням норм процесуального права, таке є необґрунтованим, оскільки при ухваленні такого суд не дослідив всі докази, які подавались відповідачем, не надано належної оціник доказам та неправильно застосувано норми матеріального права.

Покликається на те, що лист проректора ЛНУ ім. І. Франка від 01.08.2018 року про те, що паркувальний бар`єр був встановлений з метою запобігання блокуванню заїзду у двір будівлі економічного факультету стороннім транспортом, не може слугувати достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту існування паркувального бар`єру в час виникнення ДТП 17.12.2017 року та вини Університету, як суб`єкта встановлення паркувального бар`єру.

Зокрема, згідно листів ЛКП «Львівавтодор» та Галицької районної адімінітсрації Львівської міської ради, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства у цій сфері, відсутні відомості про суб`єкта встановлення паркувального бар`єра на вул Театральній, тому на Університет на може бути покладено відповідальність за заподіяну шкоду позивачу.

Звертає увагу, що звернення про надання інформації стосовного погодження встановлення блокувальних пристроїв надійшли у Галицьку районну адімінстрацію Львівської міської ради, Департамент патрульної поліції у Львівській області та Університет в липні 2018 року, тоді як подія ДТП мала місце у грудні 2017 року.

Більше того, у запитах не ставилося питання існування паркувального бар`єру на момент ДТП.

При цьому, з відповідей ЛКП «Львівавтодор», Галицької районної адміністрації ЛМР слідує, що дані про суб`єкта, причетного до встановлення бар`єру паркування, відсутні, тому зважаючи на відсутність належних доказів на підтвердження вини Університету у встановленні бар`єру, відповідний висновок суду є незаконним.

За результатами розгляду звернення від 13.07.2018 року Галицька районна адімінстарція прийняла рішення про проведення робіт із демонтажу блокувального пристрою.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував факт відсутності представника ЛНУ ім. І. Франка при проведення автотоварознавчої експертизи автомобіля позивача, яка відбулася 21.12.2018 року.

Крім цього, у висновку експертизи зазначено, що дослідження технічного стану КТЗ, встановлення часу пошкодження складових, не входить в компетенцію товарознавчої експертизи, а є прерогативою технічної експертизи.

Оскільки до матеріалів справи не долучено жодного доказу про проведення технічної експертизи, вихідні дані про причини пошкоджень є не підтвердженими.

Покликається на те, що районний суд не врахував, що позивач, будучи за кермом автомобіля Опель Інсігнія, здійснив адімінстартивне порушення, оскільки вул Театральна в частині від перехрестя вул Вірменська до пл. Підкови входить у пішохідну зону, при цьому позивач проігнорував знак 3.1 рух заборонено, який позначає заборону руху усіх транспортних засобів у випадку, зокрема, пішохідної зони 5.33. «Пішохідна зона».

При цьому, спеціальний дорожній знак 5.39 «Зона стоянки» на майданчику для паркування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не поширюється на будинки АДРЕСА_1 , 20 вулиці Театральної у м. Львові.

Таким чином, позивач заявляє про відшкодування шкоди, яка завдана його ж протиправними діями.

Стверджує, що позивач не подав жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди.

Зважаючи на те, що факт вини ЛНУ ім. І. Франка у заподіянні матеріальної, а отже і моральної шкоди, не підтверджено належними доказами, висновок суду про задоволення позовних вимог є безпідставним.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що доведеним є факт про те, що внаслідок самовільного встановлення відповідачем паркувального бар`єру по вул. Театральній у м. Львові, було спричинено пошкодження транспортного засобу позивача, що завдало останньому значних матеріальних затрат.

Відтак, суд стягнув вартість відновлювального ремонту, з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля в сумі 35954,40 гривень та вартість проведеного експертного дослідження, який згідно квитанції від 03.01.2018 року становить 1000,00 гривень.

При цьому суд зазначив, що позивач запрошував представника ЛНУ імені Івана Франка для участі при проведенні експертного дослідження, що підтверджується електронним повідомленням № 000001 від 19.12.2017 року.

Доводи представника відповідача з приводу недоведеності вини університету у заподіянні шкоди суд розцінив, як намагання ввести в оману з метою уникнення цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, суд зазначив, що представник відповідача визнала той факт, що станом на серпень 2018 року паркувальний бар`єр був встановлений саме університетом без вказівки коли, ким саме, і за яких обставин це було зроблено, хоча, згідно пояснень представника відповідача, в університеті є особи, відповідальні за ведення бухгалтерського обліку та фіксації господарської діяльності, відтак очевидним є той факт, що дії по встановленню паркувального бар`єру несуть за собою фінансові витрати, які, в свою чергу, повинні фіксуватись відповідними документами (чеками, актами), що викликає обґрунтований сумнів неможливості представлення суду відповідних документів.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_2 свої доводи зводив до того, що здійснюючи розворот автомобіля біля задніх воріт економічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка, паркувальний бар`єр, який перебував у горизонтальному положенні в момент руху його автомобіля, піднявся у вертикальне положення, що спричинило пошкодження вказаного авто та завдало матеріальної шкоди позивачу, у зв`язку з чим йому також завдано моральну шкоду.

Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача свої доводи фактично зводить до того, що згідно листа ЛКП «Львівавтодор» від 26.11.2018 року (а.с. 98), листа ГРА ЛМР від 19.11.2018 року (а.с. 95) та листа ГРА ЛМР від 06.12.2018 року (а.с. 108) у останніх немає відомостей про суб`єктів встановлення паркувального бар`єра на АДРЕСА_2 , тому університет не може бути суб`єктом відповідальності за заподіяння шкоди майну позивача.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).

Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.

У деліктних зобов`язання діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відсутність вини у заподіянні шкоди згідно частини другої статті 1166 ЦК України має доводити відповідач (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-183цс14 від 3 грудня 2014 року).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля Opel Insignia, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується копію свідоцтва про ресєтрацію транспортного засобу (а.с. 5).

17.12.2017 року о 12 години 30 хвилин по вул. Театральній у м. Львові, ОСОБА_2 , керуючи своїм автомобілем, виконував розворот автомобіля біля задніх воріт економічного факультету Львівського національного університету ім. Івана Франка, при цьому встановлений біля воріт паркувальний бар`єр перебував у горизонтальному положенні, однак у момент руху його автомобіля паркувальний бар`єр піднявся у вертикальне положення, що спричинило пошкодження вказаного авто.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.01.2018 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у діях останнього складу адміністративного правопорушення (а.с. 7-8).

Поряд з цим, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.12.2017 року внаслідок якої майну позивача була спричинена майнова шкода, відсутність фактів порушення ОСОБА_2 правил дорожнього рухута те, що паркувальний бар`єр (турнікет) знаходився у зазначеному позивачем місці та час, що підтверджує факт існування паркувального бар`єру на момент виникнення ДТП, визначені у постанові Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2018 року, відтак в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи представника відповідача, які зводяться до відсутності, на його думку, належних доказів про існування паркувального бар`єру на час спірної ДТП, при цьому встановлення такого у серпні 2018 року саме університетом, є безпідставними, спростовуються наявними у справі доказами протилежного.

Так, згідно листа проректора Львівського національного університету імені Івана Франка Курляка В.Ю. від 01.08.2018 року, паркувальний бар`єр був встановлений з метою запобігання блокуванню заїзду у двір будівлі економічного факультету спецтехніки та службових автомобілів Університету, стороннім транспортом (а.с. 26).

Згідно листа т.в.о. начальника УПП в м. Львові від 02.08.2018 року, адресованого депутату Львівської міської ради Данилківу М.І., блокувальний бар`єр на вул. Театральній у м. Львові не відноситься до засобів регулювання дорожнього руху, не погоджений та не може погоджуватись управлінням патрульної поліції у Львівській області. Голові ГРА ЛМР буде скеровано вимогу про демонтаж самовільно встановленого блокувального пристрою (а.с. 28).

Крім цього, в контексті пояснень представника відповідача щодо встановлення турнікету у серпні 2018 року, колегія суддів звертає увагу на те, що з листа начальника УПП в м. Львові від 02.08.2018 року вбачається, що факт інування блокувального пристрою на вул. Театральній 18 у м. Львові був виявлений працівниками відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції під час обстеження вулиці 30.07.2018 року (а.с. 97).

Листом в.о. голови Галицької районної адміністрації Гавчак Р. від 03.08.2018 року повідомив депутата Львівської міської ради Данилківа М.І., що підрядною організацією проведено роботи щодо демонтажу паркувального бар`єру на АДРЕСА_2 (а.с. 27).

Відповідно до п. 1.5. Правил дорожнього руху, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Обмеження в дорожньому русі, крім передбачених цими Правилами, можуть бути запроваджені в установленому законодавством порядку (п. 1.8. правил).

Згідно п. 15.15. правил на проїзній частині забороняється встановлення предметів, що перешкоджають проїзду чи паркуванню транспортних засобів, за винятком випадків: оформлення дорожньо-транспортної пригоди; виконання дорожніх робіт або робіт, пов`язаних із зайняттям проїзної частини; обмеження або заборони руху транспортних засобів та пішоходів у випадках, передбачених законодавством.

Враховуючи наведене, доведеним є те, що Львівський національний університет ім. І. Франка встановленням вказаного вище паркувального бар`єру створив перешкоду для дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу позивача.

Таким чином, відповідальною посадовою особою відповідача ЛНУ ім. І. Франка не забезпечено дотримання вимог п. 1.5, 1.8, 15.15 ПДР, внаслідок чого відбулась ДТП з участю автомобіля Opel Insignia, номерний знак НОМЕР_1 на вул. Театральній у м. Львові, в результаті чого автомобіль отримав пошкодження.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 256 від 05.01.2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Insignia, номерний знак НОМЕР_1 , від виявлених на момент огляду 21.12.2017 року його пошкоджень внаслідок ДТП 17.12.2017 року, в цінах станом на дату огляду, без врахуванням ПДВ становить 55476,98 гривень. Вартість відновлювального ремонту, з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, автомобіля Opel Insignia, номерний знак НОМЕР_1 , після його пошкодження 17.12.2017 року, з врахуванням особливостей його стану та пошкоджень, які виявлені на момент огляду 21.12.2017 року, в цінах станом на час проведення дослідження, без врахуванням ПДВ, становить 35954,40 гривень (а.с. 8-24).

Вартість проведеного експертного дослідження, згідно квитанції від 03.01.2018 року становить 1000,00 гривень (а.с. 25).

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) - п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача необхідно стягнути суму заподіяних збитків з урахування фізичного зносу транспортного засобу, яка станом на день його огляду експертом, що сскладає 35954,40 гривень та відображає реальні втрати, яких зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням його майна.

Висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 256 від 05.01.2018 року відповідач ЛНУ ім. І. Франка не оскаржував, належних доказів на його спростування суду не представив, як і не заявляв клопотань про призначення автотоварознавчої чи іншої експертизи.

Натомість, у суду відсутні будь-які підстави вважати висновок експертного дослідження неправильним, чи поставити його під сумнів.

При цьому, для участі при проведенні експертного дослідження позивач запрошував представника ЛНУ імені Івана Франка, що підтверджується електронним повідомленням №000001 від 19.12.2017 року та спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині (а.с. 29).

В свою чергу, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи обставини справи, обґрунтованими є доводи позивача про те, що протиправними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях внаслідок пошкодження його майна, належного йому автомобіля.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, душевні страждання, пов`язані з пошкодженням його власності, необхідністю прикладання додаткових зусиль для організації його життя, пов`язаних з відновлення пошкодженого майна, глибину душевних страждань позивача з приводу зазначених обставин, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань, а також засади розумності, виваженості та справедливості, положення ст. 23 ЦК України, достаній розмір такої складатиме 2 500,00 гривень.

Інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк