Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 522/6371/16-ц

провадження № 61-34935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року, у складі судді Тарасова А. В., та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2018 року, у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Г. Л., Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, встановлення порядку виконання рішення суду.

Позов обґрунтовано тим, що з 10 червня 2009 року по 18 листопада

2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

16 березня 2016 року ОСОБА_5 відчужив на користь ОСОБА_6 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Позивач вказувала, що вчинення даного правочину суперечить правам та інтересам їх спільної доньки, оскільки місце проживання останньої було зареєстроване за адресою проживання ОСОБА_5 у квартирі, яка є предметом вищезазначеного договору, а його укладення відбулось без дозволу органу опіки і піклування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня

2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом із позивачем у квартирі АДРЕСА_2, що підтверджується витребуваними судом матеріали судових справ за позовами ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів. За відсутності існування спору між сторонами щодо користування спірною квартирою та з огляду на фактичне непроживання неповнолітньої дитини у даній квартирі, порушень прав останньої під час укладення та посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу судом не вбачається.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності порушень прав її малолітньої дитини на житло, заперечуючи при цьому проти висновків судів про її спільне проживання разом із донькою в іншій квартирі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга ОСОБА_4 в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Установлено, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_5 надав довідку-виписку з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 01 березня 2016 року, згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований лише він.

Відповідно до пункту 5 оспорюваного договору членів сім'ї, в тому числі дітей, які б мали право проживання у квартирі, немає.

Водночас, з довідки від 31 березня 2016 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, наданої позивачем, вбачається, що ОСОБА_8 зареєстрована разом з батьком у квартирі АДРЕСА_1.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом інформацію щодо зареєстрованих у даній квартирі осіб. Так, із дослідженої судом довідки КП «ЖКС «Фонтанський» встановлено, що на період 2016 року у спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_8 При цьому, з довідки КП «ЖКС «Фонтанський» від 13 березня 2018 року видно, що на період 2018 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6 та донька колишнього власника ОСОБА_8, яка зареєстрована у квартирі з 18 січня 2012 року.

Разом із цим, перевіряючи доводи позовної заяви щодо порушення оспорюваним правочином прав малолітньої дитини на житло, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з відсутності підстав вважати звуженими права дитини на житлове приміщення у зв'язку із недоведеністю обставини її постійного проживання разом з батьком у квартирі АДРЕСА_1.

Крім того, витребувані місцевим судом матеріали цивільних справ за позовними заявами ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, а також про стягнення аліментів, свідчать, що позивач разом із донькою проживали у квартирі АДРЕСА_2. Зазначеним спростовуються доводи позивача щодо проживання дитини у спірній квартирі та користування нею після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська