печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2019 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шумар В . Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву представника відповідача Верховної Ради України Шумар Вікторії Юріївни про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України про стягнення відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справах.

Ухвалою судді від 27 серпня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному позовному провадженні.

24 вересня 2019 року від відповідача Верховної Ради України до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, подав письмові заперечення для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача просила закрити провадження у справі, посилаючись на доводи наведені у клопотанні.

Від відповідача Державної казначейської служби України представник не з`явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, заяви по суті та з процесуальних питань до суду не надходили.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу Верховної Ради України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2019 року, яким суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 , визнав незаконною та скасував Постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1616-VIII про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням присяги судді.

Позивач вважає, що йому завдано матеріальну та моральну шкоду в результаті прийняття Верховною Радою України зазначеної постанови. Зокрема, при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди у розмірі неотриманої суддівської винагороди, неотриманої невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу, неотриманої невикористаної додаткової відпустки за період з 07 жовтня 2016 року по 02 серпня 2019 року на загальну суму 1 660 047, 24 грн.

За нормою частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду у місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в закон: на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно-правових відносин.

Відповідно до частини першої ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як визначено статтею 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державно влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Як регламентовано у ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

У пункті 15 частини першої ст. 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 17 частини першої ст. 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, який, як зазначено в преамбулі до Закону, визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з позовною заявою, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої суддівської винагороди, неотриманої невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу, неотриманої невикористаної додаткової відпустки за період з 07 жовтня 2016 року по 02 серпня 2019 року на загальну суму 1 660 047, 24 грн.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата суддівської винагороди, неотриманої невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу, неотриманої невикористаної додаткової відпустки.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц, а також у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначається, що підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

З сукупного аналізу вищенаведених положень законодавства варто зробити висновок, що під порушенням правил підсудності розуміється відкриття провадження і розгляд цивільної справи тим судом першої інстанції, до повноважень якого не відноситься вирішення даного спору.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, відповідно до пункту 2 частини другої статті 200 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ, як передбачено частиною першою статті 256 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-23, 200, 255, 256, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника відповідача Верховної Ради України Шумар Вікторії Юріївни про закриття провадження задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України про стягнення відшкодування шкоди.

Роз`яснити позивачу його право на звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя І. В. Литвинова