Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 361/3529/18
Номер провадження 22-ц/824/3461/2019
Головуючий у суді першої інстанції Т.В. Селезньова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 361/3529/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Олімпійський коледж імені Івана Піддубного

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Селезньової Т.В., в приміщенні Броварського міськрайонного суду Київської області, о 14 год. 53 хв., повне рішення складено 10.12.2018 року, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 у червні 2018 року звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він з 01.09.2008 працював на посаді вчителя з боксу в Олімпійському коледжі ім.І.Піддубного. Однак, з незрозумілих для нього підстав, 15.05.2018 відповідач своїм наказом за №345-к звільнив його з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, а саме у зв'язку з відсутністю на робочому місці протягом робочого дня 17, 18, 19 та 20 квітня 2018 року. Враховуючи той факт, що він категорично не погоджується із визначеними роботодавцем підставами його звільнення, вважає, що приймаючи таке рішення, відповідач не дослідив та не врахував дійсні обставини його відсутності на роботі протягом усього робочого часу, проігнорував подану ним заяву для надання у зазначені дні відпустки без збереження заробітної плати, а відтак він був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд скасувати наказ відповідача від 15.05.2018 за №345-к, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2018 ОСОБА_3 у відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильну оцінку судом доказів, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, позивач зазначив про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні пред'явлених ним вимог, неповно з'ясував обставини справи, не врахував, що він, перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, 14.04.2018 написав заяву про надання йому за сімейними обставинами відпустки без збереження заробітної плати в період з 16.04.2018 до 19.04.2018, про що відповідно повідомив адміністрацію коледжу засобами мобільного зв'язку, однак керівництво відповідача повідомило його про неможливість надання такої відпустки без з'ясування причини подання такої заяви. Оскільки, він повинен був терміново супроводжувати свого сина для складання вступних іспитів до навчального закладу, розташованого за кордоном, та не маючи іншого виходу вирішення даного сімейного питання, придбано було квитки на залізничний транспорт, який повинен був відправитися 16.04.2018 о 06.00 годині, та надав складену заяву про надання відпустки своєму колезі для подальшої передачі до кадрової служби Коледжу.

Зазначив про те, що після виниклих із керівництвом відповідача непорозумінь, він 16.04.2018 був змушений звернутись до лікаря, де отримав рекомендації для амбулаторного лікування та прийняття ліків, та в подальшому цього ж дня, запізнившись на потяг, відправився разом із неповнолітнім сином за кордон, де перебував до 19.04.2018. Після складання сином вступних іспитів, він повернувся із-за кордону та прибув на роботу 20.04.2018. В подальшому, 15.05.2018 на проведеному в його присутності профспілковим комітетом засіданні, де вирішувалось питання щодо надання згоди на його звільнення із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, комітетом було надано згоду на його звільнення, однак не з'ясовано у повному обсязі причин написання ним заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати та не прийнято до уваги пояснення працівника щодо його відсутності на роботі з 16.04.2018 по 19.04.2018. При цьому, як вказує апелянт, після засідання профспілкового комітету йому не було відомо про винесення адміністрацією відповідача наказу №345-к від 15.05.2018, та за попередньо виданим наказом керівництва він у період з 16.05.2018 по 02.06.2018 за власний кошт відбув та перебував у відрядженні з учнями Коледжу, та по прибуттю із відрядження отримав засобами поштового зв'язку листа від відповідача, із викладеним повідомленням про його звільнення та вимогою з'явитись до кадрової служби для отримання трудової книжки. Оскільки, суд першої інстанції, вирішуючи спір у даному провадженні, не врахував відсутності всіх ознак порушення, вчиненого ним як працівником, визначеного як підставу для його звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України, а також не врахував тієї обставини, що відповідач в силу вимог п.17 ст.25 Закону України «Про відпустки» зобов'язаний був надати йому відпустку без збереження заробітної плати як працівнику, неповнолітня дитина якого вступає до навчального закладу, розташованого за кордоном, позивач просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про задоволення позову.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав свої доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив суд про її задоволення. Також пояснив, що дійсно 17, 18, та 19 квітня 2018 року він був відсутнім на роботі, оскільки супроводжував неповнолітнього сина за кордоном для складання ним вступних іспитів до навчального закладу. Зазначив суду, що не мав змоги завчасно подати відповідачу заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, так як у вихідні дні дізнався про те, що повинен здійснювати супровід сина, тому відповідно не міг подати заяву до кадрової служби коледжу.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи Коледж повідомлений судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. При цьому, на адресу суду від представника Коледжу надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, згідно викладу якого Коледж просить апеляційний суд залишити подану ОСОБА_3 апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказано, що звільнення позивача з роботи є законним та здійснене із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, останній при перебуванні із відповідачем в трудових відносинах неодноразово порушував трудову дисципліну, нез'вившись у зазначені вище дні на роботу, ОСОБА_3 знехтував встановленими правилами трудової поведінки працівника. Також, в ході розгляду справи судом першої інстанції, позивач не довів суду відсутності у нього реальної можливості завчасно і у належний спосіб сповістити керівництво про необхідність відбути закордон для супроводу неповнолітньої дитини при складання вступних іспитів до навчального закладу. При цьому, необхідність здійснення позивачем завчасного та належного повідомлення про неможливість бути присутнім на роботі з поважних причин, зумовлена складною організацією навчального процесу в установі відповідача, а також завчасним вжиттям заходів для здійснення заміни відсутнього позивача як вчителя іншим педагогом.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2008 на підставі наказу №124 від 29.08.2008 позивач був прийнятий на роботу до Республіканського вищого училища фізичної культури на посаду вчителя з боксу.

Згідно внесеного запису до трудової книжки позивача, на підставі наказу Міністерства освіти України №812 від 24.07.2015, а також внутрішнього наказу училища за №47-о від 31.07.2015, Республіканське вище училище фізичної культури було перейменоване в Олімпійський коледж імені Івана Піддубного (а.с.6).

Наказом в.о. директора Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного від 15.05.2018 за №345-к, позивача було звільнено з роботи згідно п.4 ст.40 КЗпП України - за прогули без поважних причин. Підстава: акти від 17.04.2018, 18.04.2018, 19.04.2018, 20.04.2018, заява ОСОБА_3, табель, розклад навчально-тренувальних занять на ІІ семестр 2017-2018 навчального року, акт від 23.04.2018, подання про надання згоди на звільнення працівника від 10.05.2018 (а.с.9, 58-29).

Зі змісту констатуючої частини вищевказаного наказу вбачається, що ОСОБА_3, був відсутній на робочому місці протягом робочого дня без пояснення причин, 17.04.2018, 18.04.2018, 19.04.2018, 20.04.2018 (акти від 17.04.2018, 18.04.2018, 19.04.2018 та 20.04.2018).

Також зазначено, що 17.04.2018 о 17.30 вчителем з футболу ОСОБА_6 до кадрової служби була передана заява ОСОБА_3 про надання відпустки без збереження заробітної плати, датована 14.04.2018 без підпису безпосереднього керівника ОСОБА_7 та директора коледжу ОСОБА_8 Письмові пояснення щодо своєї відсутності ОСОБА_3 надати відмовився.

15.05.2018 Профспілковим комітетом коледжу надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_3, у зв'язку із зазначеними обставинами.

Як визначено положеннями п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених цією статтею випадках, зокрема у разі вчинення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ч.4 ст.40 КЗпП - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (за п.4) в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до вимог ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статі 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно наданої суду копії протоколу засідання профспілкового комітету Коледжу №8 від 15.05.2018 вбачається, що при розгляді подання адміністрації навчального закладу про розірвання із ОСОБА_3 безстрокового трудового договору, запрошений на засідання комітету позивач пояснював про те, що 14.04.2018 він подзвонив своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_7, який порадив йому звернутися із питанням про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами безпосередньо до директора коледжу, на що отримав відповідь про відсутність такої можливості. Одночасно, ОСОБА_3 на засіданні зазначив про наявність у нього довідки від лікаря, яку ще 20.04.2018 передав до відділу кадрів.

Комітетом було оглянуто надану позивачем довідку від медичної установи із викладеним підтвердженням перебування ОСОБА_3 на прийомі у лікаря травматолога 16.04.2018, та відповідно було надано оцінку, що такий медичний документ не підтверджує непрацездатність працівника. Також, позивач вказав на помилку в поданні, уточнивши, що він був відсутній з 16 по 19 квітня 2018 року, а не з 17 по 20 квітня, як вказано у поданні. Відбулось голосування, прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_3 з роботи за прогули (а.с.34-36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, за об'єктивно підтверджених фактів прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Так, на підставі ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Статтею 147-1 КЗпП передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (призначення на посаду) даного працівника.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України врегульовано порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992. N9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 (1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Разом з тим, для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992. N9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При проведенні перевірки встановлених судом першої інстанції обставини, разом із проведеною оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що відповідачем фіксувались факти невиходу позивача на робоче місце, шлях складання відповідних актів, внесенням відомостей до табелю обліку робочого часу працівників. При цьому, факт невиходу позивача на роботу з 16.04.2018 по 19.04.2018 ним же і не заперечується та підтверджується внесеними до закордонного паспорту відмітками про перетин державного кордону.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з викладеними доводами апелянта про те, що позивач не з`являвся на робочому місці з поважних причин, якими є вимушена поїздка з неповнолітнім сином для складання останнім іспитів у навчальному закладі, а також відвідування лікаря.

Так, на підтвердження наявності у позивача поважних причин відсутності на роботі, останній подавав суду довідку від 18.04.2018, видану школою спортивної майстерності у м.Живці Польща, якою засвідчується, що ОСОБА_3, 2003р.н., є учнем третього гімназійного класу, у період 18-20.04.2018 складає гімназіальний іспит (а.с.46, 48).

Неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивача, що підтверджується наданою суду копію свідоцтва про народження (а.с.52).

З наданої суду копії закордонного паспорту позивача вбачається, що він дійсно здійснював в'їзд до Польщі 16.04.18, а виїхав з неї в Україну 19.04.2018 (а.с.49-50).

Відповідно до наданої копії закордонного паспорту неповнолітнього ОСОБА_3, 2003р.н. - він здійснив в'їзд в Польщу 16.04.18, а виїхав в Україну 21.04.2018.

При цьому, з ким саме неповнолітній син позивача перебував за кордоном, після прибуття позивача 19.04.2018 до України, протягом двох днів та з ким його син перетинав кордон 21.04.2018 ОСОБА_3 не повідомив. Як не надав позивач доказів і того, що його дружина чи старша повнолітня дочка не мали можливості супроводжувати сина позивача за кордон.

Оцінюючи наведені обставини місцевий суд, із яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, вірно дійшов висновку про недоведеність позивачем своїх тверджень про непередбачуваність поїздки за кордон настільки, щоб не можна було завчасно подати заяву та оформити наказом відповідну відпустку.

Судом було встановлено, що 14.04.2018 позивач склав на ім'я директора коледжу заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 16.04.2018 по 19.04.2018 за сімейних обставин. Вказана заява була отримана кадровою службою коледжу 17.04.2018 о 12.15 годині про що свідчить відмітка відповідального працівника установи відповідача (а.с.18).

Як стверджував позивач в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, а також не заперечувалося відповідачем, зазначена вище заява не була подана ОСОБА_3 особисто до кадрової служби відповідача, а передана через його колегу - вчителем з футболу коледжу.

З вивченої судом вищевказаної заяви позивача про надання відпустки вбачається, що вона була отримана відповідачем на другий день відсутності позивача на робочому місці, в той час коли останній вже перебував за кордоном.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно врахував, що робота позивача пов'язана з навчальним, тренувальним і виховним процесом, а тому у разі необхідності вчителя бути відсутнім на робочому місці та отриманні відпустки, навчальному закладу було б необхідним заздалегідь вносити зміни до планів занять та тренувань та/або вирішувати питання про заміну позивача іншими працівниками, і що таке недобросовісне ставлення позивача до його трудових обов'язків і нез'явлення на роботу за фактом призвело до фактичного зриву навчального процесу, тобто мало значні негативні наслідки. Тому посилання позивача, що дана міра є надто суровою і є лише проявом неприязні та переслідувань зі сторони керівництва, - необґрунтовані.

Також, позивачем не було доведено відсутності у нього реальної можливості завчасно і у належний спосіб сповістити керівництво про необхідність відпустки і про необхідність відсутності на роботі з сімейних обставин.

Надана судом оцінка пояснень позивача про те, що 16 квітня 2018 року він зранку відвідав лікаря (протягом двох годин), після чого мав реальну можливість з'явитись на роботу і належним чином повідомити про необхідність відпустки та подати заяву на відпустку та вирішити всі організаційні питання, пов'язані з навчальним процесом, зокрема, щодо заміни іншим вчителем на час відсутності, що могло б вказувати на добросовісність працівника, у разі, якщо у нього дійсно терміново виникла необхідність бути відсутнім. Враховуючі відвідування лікаря 16.04.2018 позивач з сином запізнились на поїзд і до кордону їхали легковим автомобілем, тобто у позивача до від'їзду з міста Київ була реальна можливість належним чином подати заяву про надання йому відпустки та вирішити з керівництвом Коледжу вказане питання, але він цього не зробив. Тобто, достеменно знаючи, що йому відпустка не надана, позивач не з'явився на роботу.

Суд вірно зауважив, що після відвідування лікаря позивач на автомобілі їхав через місто Київ і фактично проїжджав повз місце роботи. Тому його посилання на відсутність можливості з'явитись вранці 16.04.2018 на роботу - не обґрунтовані і суперечать встановленим по справі обставинам.

Таким чином, посилання позивача на неможливість самостійно та своєчасно подати до адміністрації коледжу заяву про надання йому відпустки через раптово виниклі сімейні обставини, спростовується іншим наданим доказом, а саме зазначеною вище довідкою, яка підтверджує факт звернення позивача до лікаря 16.04.2018 у день, коли на 06.00 годину були придбані квитки на потяг. Позивач, запізнившись на потяг, не був позбавлений можливості після відвідування лікаря особисто подати до відповідача заяву про надання йому відпустки.

Так, статтею 142 КЗпП України на роботодавця покладено обов'язок правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Натомість, статтею 139 КЗпП України працівники в свою чергу зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Встановлені судом причини та обставини неявки позивача на роботі з 16.04.2018 по 19.04.2018 свідчать про нехтування позивачем встановленими правилами трудової дисципліни, неналежне повідомлення роботодавця про свою відсутність на робочому місці, невиходу на роботу протягом чотирьох робочих днів без оформлення відповідного наказу про надання відпустки, та відповідно про несвоєчасне подання заяви про надання відпустки.

При цьому, наданою суду довідкою Консультативно-діагностичного центру Броварської ЦРЛ від 16.04.2018, яка зареєстрована за вихідним №119 від 20.04.2018, підтверджується, що позивач 16.04.2018 знаходився на амбулаторному прийомі у лікаря травматолога, діагноз: ускладнений остеохондроз попереко-куприкового відділу хребта, призначено амбулаторне лікування, рекомендовано обмеження навантаження на хребет на один тиждень. Дана довідка видавалась для пред'явлення до Олімпійського коледжу ім. І.Піддубного (а.с.120).

Як визначено п.п.1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 за № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених, зокрема п.2.19 цієї Інструкції.

У відповідності до п.2.19 передбачено даної інструкції, особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов'язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Враховуючи той факт, що перебування позивача на амбулаторному прийомі у лікаря травматолога мало місце 16.04.2018, тобто у день за який відповідач рахував здійснення ОСОБА_3 прогулу, така зазначена позивачем поважна причина його відсутності на робочому місці у цей день, може свідчити лише за проміжок часу робочого дня, у який останній перебував на прийомі у лікаря.

Дана довідка не містить зазначення часу проведеного лікарем прийому, а тому не може свідчити про перебування позивача у лікаря в робочий час, можливість відвідування лікаря до початку робочого дня в установі роботодавця даною довідкою також не виключається.

Що стосується викладених позивачем у апеляційній скарзі доводів з приводу ненадання відповідачем в обов'язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати, у дні коли він був відсутній на роботі, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, стаття 84 КЗпП України надає особі право на відпустку без збереження заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Положеннями статті 25 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон) передбачені випадки надання роботодавцями в обов'язковому порядку своїм працівникам відпусток без збереження заробітної плати за бажанням працівника.

Зокрема, пунктом 17 даної норми передбачено, що така відпустка повинна надаватися працівникам, діти якого у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі.

Статтею 26 Закону України «Про відпустки» врегульовано питання надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати за згодою сторін. Визначено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

З аналізу даної норми випливає, що надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати згідно ст.26 Закону не є його обов'язком, а тому при вирішенні питання про її надання керівник, в кожному окремому випадку, самостійно оцінює поважність причин для надання працівнику такої відпустки, та у випадку позитивного розгляду поданої працівником заяви оформляє працівнику надання такої відпустки, шляхом видачі відповідного наказу.

Однак, у поданій позивачем до відповідача заяві про надання йому відпустки від 14.04.2018 останній, як працівник, не зазначив роботодавцю про ті сімейні обставини, що спричинили потребу в наданні йому відпустки без збереження заробітної плати саме задля забезпечення супроводу свого неповнолітнього сина за кордон для складання іспитів у навчальному закладі, надання працівнику якої в силу вимог ст.25 Закону України «Про відпустки» є обов'язковою.

Зміст поданої позивачем заяви про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, без зазначення підстав, які породжують у роботодавця обов'язок надати таку відпустку, свідчить про використання позивачем права на звернення до роботодавця з проханням надати відпустку без збереження заробітної плати згідно ст.26 Закону.

Таким чином, позивачем не було підтверджено факту ухилення відповідача від обов'язку надання йому як працівнику відпустки для супроводу неповнолітнього сина за кордон для складання іспитів. Також, позивачем в ході розгляду справи в місцевому суді не було доведено обставин, які свідчили про завчасне повідомлення роботодавця про надання йому відпустки з 16.04.2018 по 19.04.2018 з зазначених вище підстав, та з наданням відповідачу відповідних документів на підтвердження його права на отримання такої відпустки.

Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України через недоведеність належними і допустимими доказами факту прогулу, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими відповідач обґрунтовував законність його звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна