Дата документу 13.03.2019 Справа № 322/334/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1303/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шиш А.Б.
Є.У.№ 322/334/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та компенсацію моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та компенсацію моральної шкоди. Зазначав, що обіймає посаду селищного голови Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області з 01 грудня 2010 року. За весь час роботи він на вказаній посаді набув авторитет, визнання та повагу мешканців селища. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» на сторінці 2 була опублікована стаття ОСОБА_2 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій автор звинувачував селищного голову у перешкоджанні здійсненню підприємницької діяльності на території селища. В статті зазначено, що «постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана ОСОБА_1 призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року». Маючи у власності асенізаційну машину, ОСОБА_2 як приватний підприємець звертався до селищного голови з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП «Варта», конкурентів він не потерпить»; «... до участі у конкурсі ОСОБА_1 нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток.»; «Припиніть порушувати закон».

Всі названі звинувачення на його адресу являються неправдивими і підлягають спростуванню.

Так, йому не відомо жодного випадку, що з його вини припинив діяльність хоч один приватний підприємець у 2017 році, і взагалі, з цього приводу не має жодної скарги, жодного рішення суду чи інших уповноважених органів.

Що стосується конкурсу на вивіз рідких побутових відходів, то за період з 2014 року по 2017 рік відповідач жодного разу не намагався прийняти участь в ньому. Оголошення про проведення конкурсу були опубліковані в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 року та ІНФОРМАЦІЯ_6 року, пропозицій від відповідача для участі в цих конкурсах не надходило.

Відносно звернень відповідача до нього, то вони дійсно були, і на кожне з них він отримав обґрунтовану відповідь, жодна з яких не була ним оскаржена.

Так, Новомиколаївською селищною радою було прийнято рішення від 22 грудня 2016 року № 15 за зверненням ОСОБА_2 щодо облаштування місця для рідких відходів, яким йому було рекомендовано звернутися до компетентних органів в цьому питанні, оскільки це не належить до повноважень селищної ради.

14 лютого 2018 року ОСОБА_2 на його звернення від 12 лютого 2018 року була надана відповідь, в якій роз'яснено порядок прийняття участі у конкурсі на надання послуг з вивезення побутових відходів.

В жодній з відповідей ОСОБА_2 не має тих висловлювань, в яких він його звинувачує у статті.

Також відсутні факти порушення ним закону з вищезгаданого питання. Якщо відповідач впевнений в тому, і має докази, що він порушує закон, то повинен це довести відповідними рішеннями судових чи правоохоронних органів.

Відповідач поширив про нього неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність і підриває його авторитет серед населення, в зв'язку з чим повинен спростувати її в спосіб, яким поширив.

Моральна шкода, яку йому завдав відповідач, полягає у приниженні його честі та гідності, ділової репутації, що відобразилося на його стані здоров'я, його дружини, підірвало його авторитет серед населення, та змусило його оправдовуватися перед людьми, які протягом декількох днів телефонували йому, приходили і запитували, чи відповідає дійсності інформація, викладена в статті відповідачем.

Він не має сил і бажання пояснювати і доводити кожному, що це неправда, в зв'язку з чим вирішив звернутися до суду з даним позовом.

Завдану моральну шкоду він оцінює в 20000 гривень.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати поширені в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» за ІНФОРМАЦІЯ_1 року НОМЕР_1 на сторінці 2 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3», відомості: «Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана ОСОБА_1 призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року»; «Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до ОСОБА_1 з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП «Варта», конкурентів він не потерпить»; «... до участі у конкурсі ОСОБА_1 нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток.»; «Припиніть порушувати закон» такими, що є викладеними неправдиво, не відповідають дійсності, принижують його честь і гідність, ділову репутацію та завдають йому моральних страждань і моральної шкоди, зобов'язати ОСОБА_2 в десятиденний термін з дня набрання рішенням законної сили спростувати вищевказані відомості шляхом опублікування спростування на 2 сторінці у газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2», а також стягнути із ОСОБА_2 на його користь 20 000 грн. в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано поширені в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» Новомиколаївського району Запорізької області за ІНФОРМАЦІЯ_1 року НОМЕР_1 на сторінці 2 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» відомості: «Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана ОСОБА_1 призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року.»; «Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до ОСОБА_1 з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП «Варта», конкурентів він не потерпить», такими, що не відповідають дійсності, принижують честь і гідність ОСОБА_1., його ділову репутацію, та завдають йому моральних страждань і моральної шкоди.

Зобов'язано ОСОБА_2 спростувати вищевказані відомості, шляхом опублікування спростування на 2 сторінці у газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» Новомиколаївського району Запорізької області.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. 10 000 грн. в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, а також 7 877,80 грн. в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розповсюджена відповідачем інформація в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» носить негативний характер, містить у своїй структурі фактичні твердження, не відповідає дійсності, паплюжить честь і гідність позивача, завдає йому моральної шкоди, а тому на підставі ст.ст.23, 227 ЦК України відповідач зобов'язаний спростувати неправдиву інформацію і відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач є публічною особою і мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними до позивача. Із змісту поширеної інформації не вбачається, що вона ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діяльності на посаді селищного голови. Висновки лінгвістичної експертизи, покладені в основу судового рішення, не повинні прийматися до уваги як належний і допустимий доказ, оскільки містить оцінку інформації про ОСОБА_1 яку про людину, а не про політика та громадського діяча. Стаття у газеті є критикою політичної діяльності селищного голови та не підлягає спростуванню. Вважає, що допитані у суді свідки ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5. та ОСОБА_6 підтвердили факт перешкоджання ОСОБА_1. у здійсненні ОСОБА_2 підприємницької діяльності з вивезення рідких побутових відходів, а також факт припинення підприємницької діяльності приватними підприємцями. На думку відповідача, ОСОБА_1. не надано належних і допустимих доказів на підтвердження моральної шкоди і її розміру. Відповідач також вважає, що справу розглянуто неповноважним складом суду, в умовах реального конфлікту інтересів. Дружина головуючого судді ОСОБА_7. є депутатом Новомиколаївської селищної ради, яку очолює позивач ОСОБА_1., здійснює представництво інтересів селищної ради та знаходиться з ним в дружніх стосунках. Вказані обставини унеможливили об'єктивність і неупередженість головуючого судді Шиша А.Б.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1. зазначає, що рішення суду є законним і справедливим. Розповсюджуючи в газеті негативну інформацію, відповідач мав на меті очорнити позивача як очільника селищної ради, скомпрометувати його, а не дати критичну оцінку його діяльності. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені висновком судової лінгвістичної експертизи. Доводи про упередженість суду є безпідставними. Судом розглянуто заяву про відвід головуючому у відповідності із вимогами ст. 36 ЦПК України, підстав для відводжу у суду не було.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

Ухваливши рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав, що висловлювання ОСОБА_2, викладені в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2», є неправдивими твердженнями, недостовірною інформацією у розумінні статті 277 ЦК України; при цьому відповідач не довів, що його висловлювання є оціночними судженнями, за які не настає відповідальність, передбачена частинами шостою, сьомої статті 277 ЦК України, отже права позивача мають бути відновлені в обраний ним спосіб.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Судом встановлено, що позивач є головою Новомиколаїської селищної ради.

В газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2» за ІНФОРМАЦІЯ_1 року НОМЕР_1 на сторінці 2 опублікована стаття відповідача ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій йдеться про те, що пан ОСОБА_1. чинить перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності на території селища, у зв'язку з чим біля сотні приватних підприємців були закриті протягом 2017 року. Маючи у власності асенізаційну машину, ОСОБА_2 як приватний підприємець неодноразово звертався до ОСОБА_1. з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП «Варта», конкурентів він не потерпить. Автор статті зазначає, що до участі у конкурсі селищний голова нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток.

Факт поширення зазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданим позивачем письмовим доказом - примірником газети «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Відповідач визнав, що він є автором зазначеної інформації і здійснював підприємницьку діяльність на території району із надання послуг вивезення каналізації із вигрібних ям з житлових та громадських споруд, де відсутнє централізоване водовідведення. Звертаючись до друкованого органу масової інформації з відповідною статтею, він мав на меті пригорнути увагу мешканців територіальної громади до проблем, що виникли у зв'язку із неналежним наданням послуг на території району по вивозу стічних вод від населення, утилізацією рідких побутових відходів, перешкод з боку селищного голови у здійсненні ним підприємницької діяльності із вивозу рідких відходів.

На підтвердження факту наявності конфліктної ситуації відповідач надав суду низку письмових доказів - його звернення до Новомиколаїівської селищної ради з проханням облаштувати місця для прийняття рідких відходів, листи до начальника КП «Водоканал» із проханням укласти договір про прийняття рідких відходів до систем каналізації та очисних споруд, до Державної екологічної інспекції, державної районної адміністрації, народного депутата тощо.

У відповідях на його звернення підприємцю рекомендовано звертатися до Новомиколаїівської селищної ради, яка, в свою чергу, надала роз'яснення щодо порядку проведення конкурсу на надання послуг з вивезення побутових відходів.

Дійшовши висновку про те, що поширена відповідачем інформація є негативною і такою, що паплюжить честь і гідність позивача, суд першої інстанції допустився порушень матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова № 1) судам роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 Постанови № 1 судам роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Встановивши, що відповідач як особа, яку не було допущено до участі у конкурсі на вивезення побутових відходів, в друкованому засобі масової інформації розмістив статтю, в якій висвітлив конфліктну ситуацію і піддав критиці діяльність селищного голови в організації і проведенні конкурсу, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що відповідач повинен нести відповідальність за свої висловлювання, оскільки не довів, що інформація, викладена у статті, є правдивою.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач як пересічний громадянин має право на висловлення своєї думки та доведення до громадськості позиції щодо конфліктної ситуації, яка відбуваються в районі, а тому така інформація не підлягає спростуванню.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі за позовом Лінгенса від 8 липня 1986 року (№ 12/1984/84/131), то слід зазначити, що вказана справа стосувалась захисту права на свободу вираження своїх поглядів, передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме журналіста, заявника у цій справі, який опублікував у віденському журналі дві статті щодо політичної особи, і ця політична особа вважала, що деякі фрагменти статей є наклепом на неї. У зв'язку з цим суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу.

Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для захисту репутації інших осіб, на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх.

Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить у самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція.

Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань.

Отже, у цьому рішенні йдеться саме про те, що інформація, яка публікується в засобах масової інформації, захищається як свобода преси.

Вказані обставини суд першої інстанції також залишив без уваги, належної оцінки їм не дав.

Суд першої інстанції допустився порушень і норм процесуального права.

Згідно зі статтею 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з частиною першою статті4, статтею 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту статей 49, 175 ЦПК України обов'язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. Належність відповідача визначається, перш за все, нормами матеріального права.

Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Таким чином, сторонами в цивільній справі є особи, які перебувають між собою в матеріальних правовідносинах, в яких об'єктивному праву одного відповідає суб'єктивний обов'язок іншого.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідачами у справі про захист честі і гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» саме редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.

У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Позивачем у даній справі способом захисту обрано спростування інформації, поширеної через газету «ІНФОРМАЦІЯ_2», тому належним відповідачем у такому разі є не тільки автор відповідного матеріалу, але і розповсюджувач інформації - редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції , тобто особи, яких позивач повинен був установити та зазначити в позовній заяві як відповідачів (пункт другий третьої другої статті 175 ЦПК, пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не залучив до участі у розгляді справи належного відповідача - редакцію відповідного засобу масової інформації або її засновника, через який було поширено вказану позивачем інформацію, та який у разі доведення обґрунтованості позовних вимог зобов'язаний її спростувати у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення.

Зобов'язуючи відповідача спростувати відомості шляхом опублікування спростування у газеті «ІНФОРМАЦІЯ_2», суд першої інстанції фактично вирішив питання про права і обов'язки осіб, не залучених до участі у розгляді справи, - редакції газети, яка повинна надрукувати відповідне спростування.

Суд апеляційної інстанції згідно чинного законодавства позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі осіб, які не брали участі у справі у суді першої інстанції, що за змістом статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про упередженість суду також заслуговують на увагу.

Звертаючись до суду із заявою про відвід головуючого, ОСОБА_2 зазначав, що дружина судді ОСОБА_7. є депутатом селищної ради і членом постійної комісії із питань земельних відносин, має тісні ділові стосунки з позивачем, постійно спілкується з ним, зявляється разом із ним в публічних місцях, представляє інтереси останнього в судах. Вказані обставини, на думку, відповідача, є підставою для відводу головуючого, оскільки можуть вплинути на неупередженість та об'єктивність розгляду справи.

Згідно з п.п. 3, 5 ч. 1 статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, або є інші обставини, що викликають сумів в неупередженості або об'єктивності судді.

З підстав, зазначених у статті 36 ЦПК України, суддя зобов'язаний заявити собі самовідвід, а також йому може бути заявлено відвід учасниками справи.

Із практики Європейського суду з прав людини випливає, що важливим питанням є питання довіри, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення Європейського суду по справі «Білуха проти України» від 09.11.2006р.).

Згідно Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006, об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішення Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб'єктивного критерію, але й об'єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, або виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Відповідно до п. 2 ч. 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Колегія визнає з урахуванням наведених правових висновків Європейського Суду з прав людини та встановлених обставин у цій справі, які існували на час ухвалення цього рішення та які були безумовними підставами для задоволення відводу суддею Шишем А.Б., положення вказаної процесуальної норми поширюються на таку ситуацію.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.142 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 3 700 грн.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та компенсацію моральної шкоди залишити без задоволенняю

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 700 грн. (три тисячі сімсот гривень) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 14 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: