Дата документу 25.11.2019 Справа № 336/4247/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4247/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
провадження № 22-ц/807/2708/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С., Кухаря С.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант», третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про зобов`язання виплатити страхове відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТДВ СК «Мотор-Гарант», вказавши, що у відповідності до укладеного 16.12.2016р. з відповідачем як страховиком договору обов`язкового страхування було застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобілю Ленд Ровер, р.н. НОМЕР_1 , перед третіми особами.

30.07.2017р. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілю Ленд Ровер, р.н. НОМЕР_2 , під його керуванням та автомобілю Мазда СХ5, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 . Постановою суду від 01.09.2017р. встановлено його вину у порушенні Правил дорожнього руху, внаслідок чого сталась ДТП. Рішенням Дарницького районного суду м. Київ від 31.05.2018р. з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 9 850,50 гривень. Листом від 06.07.2018 року ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відмовило йому у здійсненні виплати 9850,50 гривень для подальшої сплати цієї суми ОСОБА_5 . Тому позивач просив зобов`язати ТДВ «СК «Мотор-гарант» здійснити виплату страхового відшкодування у вказаній сумі ОСОБА_3 .

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, вказував, що виплатив стягнуту судом суму збитків у розмір 9 850,50 грн. ОСОБА_5 , у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача здійснити на його користь виплату цієї суми.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він вказував, що з урахуванням того, що станом на теперішній час заяви від ОСОБА_1 на його адресу як страховика про виплату страхового відшкодування не надходило, то ним не було порушено прав позивача. Тому просить залишити без змін оскаржуване позивачем рішення суду.

Третя особа ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не надав, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у відповідності до ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що 16.12.2016 року ОСОБА_6 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з ТДВ «СК «Мотор-Гарант», що підтверджено копією полісу (а.с. 13).

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 01.09.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано стягнення у вигляді штрафу (а.с. 39).

З тексту постанови суду вбачається, що ОСОБА_1 30.07.2017 року, керуючи автомобілем Ленд Ровер, р.н. НОМЕР_2 , рухаючись по пр. Григоренка у м. Києві, в порушення вимог пп. 12.1, 13.1. ПДР не обрав безпечних швидкості та дистанції руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Мазда СХ5, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , що рухався попереду (а.с. 39).

31.07.2017 року ОСОБА_1 повідомив ТДВ «СК «Мотор-Гарант» про страховий випадок (а.с. 40).

14.02.2017р. між ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» та ОСОБА_3 укладено договір страхування наземного транспорту АС № 010692, відповідно до умов якого страховик взяв на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, пов`язані з користуванням автомобілем «Мазда СХ5». Умовами вказаного договору у разі пошкодження застрахованого автомобілю за ризиками ДТП передбачена франшиза у розмірі 1 % від страхової суми, що становить 9 850,50 грн.

Згідно з Актами виконаних робіт вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю «Мазда СХ5» склала 17 831,71 грн., з яких 7 981,21 було перераховано як страхова виплата страховиком ОСОБА_3 - ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», а решта суми у розмірі 9 850,50 грн., яку було вираховано як франшизу, сплачено самим потерпілим ОСОБА_3 .

На підставі страхового акту від 01.02.2018 року та заяви ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» відповідач в особі ТДВ «СК «Мотор-Гарант» виплатив ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» 7981,21 грн. страхового відшкодування (а.с. 44-46).

31.05.2018 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Цим рішенням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто завдані збитки в сумі 9850,50 гривень, а також судовий збір в сумі 640 гривень (а.с. 14).

15.06.2018 року ОСОБА_1 направив до ТОВ «СК «Мотор-Гарант» заяву, в якій просив здійснити погодження виплати з боку ТДВ «СК «Мотор-Гарант» залишкової вартості ремонту автомобілю Мазда СХ-5, р.н. НОМЕР_3 , в сумі 9850,50 гривень, та виплатити цю суму йому з метою відшкодування шкоди, завданої автомобілю Мазда СХ-5, р.н. НОМЕР_3 (а.с. 20-21).

Листом № 575 від 06.07.2018 року ТДВ «СК «Мотор-Гарант» повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для здійснення виплати йому вказаних коштів (а.с. 22).

Згідно квитанції від 21.09.2018 року ОСОБА_1 за рішенням суду сплатив ОСОБА_3 10 490 гривень, в тому числі, суму завданих збитків у розмірі 9850,50 грн. (а.с. 78). Тому, 24.09.2019р. змінивши предмет позову, просив зобов`язати відповідача відшкодувати йому страхове відшкодування в сумі 9850,50 грн., виплачене ним третій особі - ОСОБА_3 ( а.с. 59).

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не реалізував свого права подати апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва, яким саме з нього стягнуто на користь ОСОБА_3 суму матеріального збитку, хоча як сторона у справі мав таку можливість. Також суд вказував, що без заяви про виплату страхового відшкодування ТДВ «СК «Мотор-Гарант» не мало підстав для здійснення такої виплати, та рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування страховиком не приймалось.

Отже, підсумовуючи з`ясовані обставини, суд зазначив, що фактично ОСОБА_1 після отримання листа страхової компанії щодо відсутності підстав для виплати страхового відшкодування безпосередньо йому, на свій власний розсуд, не реалізувавши свого права апеляційного оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва, сплатив ОСОБА_3 суму збитку, після чого з вимогами до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» не звертався та відмови у відшкодуванні виплаченої ним суми не отримував. Відтак, за відсутності такого прийнятого страховиком рішення право ОСОБА_1 на момент звернення до суду та розгляду цієї справи не порушено, а тому захисту в судовому порядку не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ним були виконані положення ст.ст. 35, 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо загального порядку заявлення вимоги про виплату страхового відшкодування, що, як він вважає, підтверджується матеріалами справи.

Таким зверненням до страховика апелянт вважає подану відповідачу заяву від 15.06.2018р. про погодження виплати з боку ТДВ «СК «Мотор-Гарант» залишкової вартості ремонту автомобілю Мазда СХ-5, р.н. НОМЕР_3 , в сумі 9850,50 гривень, у задоволенні якої йому було відмовлено. Саме ці обставини і були підставою для його звернення до суду з цим позовом.

Але колегія вважає, що вказані обставини на час вирішення цього спору судом та на час перегляду справи апеляційним судом є неактуальними, оскільки ОСОБА_1 , не дочекавшись вирішення його позовних вимог про покладення на його страховика обов`язку сплатити збитки на користь потерпілого від ДТП ОСОБА_3 , сам сплатив на користь останнього залишкову вартість відновлювального ремонту в сумі 9 850,50 грн., у зв`язку з чим, змінивши предмет позову, просив стягнути сплачену ним суму з відповідача, з яким має договір страхування цивільної відповідальності.

Таким чином, вимоги вказаної заяви від 15.06.2018р. вже не могли бути виконанні

відповідачем, а правовідносини, що виникли з ДТП, перейшли в іншу площину.

До того ж, ОСОБА_3 в судовому порядку з приводу цієї суми позивався саме до ОСОБА_1 як винуватця ДТП, а останній, як свідчить рішення суду, хоча і заперечував проти позову на тих підставах, що обов`язок з відшкодування шкоди від ДТП покладається на його страховика, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2018р. про стягнення з нього цієї суми на користь ОСОБА_3 не оскаржив.

Між тим, з набуттям законної сили вказаним рішенням суду деліктні відносини, що виникли з ДТП, припинились, оскільки матеріальні витрати, які потерпілий ОСОБА_3 поніс для відновлення свого ТЗ, йому були повністю компенсовані.

Сплативши 21.09.2018 року ОСОБА_3 завдані збитки у розмірі 9850,50 грн., ОСОБА_1 фактично виконав рішення суду, що свідчить про погодження з ним.

24.09.2019р., змінивши предмет позову у цій справі, позивач просив зобов`язати відповідача відшкодувати йому страхове відшкодування в сумі 9850,50 грн., виплачене ним третій особі - ОСОБА_3 ( а.с. 59).

Проте вказана сума не є страховим відшкодуванням, оскільки такий статус вона набуває у випадку її сплати страховиком, а не винуватцем ДТП, для якого ця сума є матеріальною шкодою, понесеною через його винні дії потерпілим. Та рішенням суду від 31.05.2018р. ця сума стягнута з нього як матеріальні збитки потерпілого. До того ж, ця сума є франшизою, сплата якої покладається саме на винуватця ДТП, а не на страховика.

Крім того, позивач в уточненому позові взагалі не посилається на будь-яку норму, якою передбачені такі правовідносини як стягнення зі страховика вже сплаченої винуватцем ДТП суми матеріальної шкоди, стягнутої з нього судовий рішення на корись потерпілого. Така вимога обґрунтовується позивачем лише правовими висновками ВСУ у постанові від 14.09.2016р. у справі № 6-725цс16 та ВС у постанові від 04.07.2018р. у справі № 14-17цс18.

Але від правового висновку, викладеного ВСУ у постанові від 14.09.2016р., яким потерпілому належало абсолютне право вибору з винуватця ДТП, яким застраховано свою цивільну відповідальність, чи з його страховика, вимагати відшкодування шкоди, вже було відступлено Верховним Судом.

Крім того, цією постановою не робився будь-який правовий висновок щодо наявності у винуватця регресної вимоги до свого страховика у випадку самостійного відшкодування шкоди за рішенням суду, яка одночасно має статус франшизи.

Що стосується постанови ВС від 04.07.2018р., то в ній новий касаційний суд наразі і відійшов від правової позиції, яку висловив ВСУ у постанові від 14.09.2016р. у справі № 6-725цс16.

Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року, зазначає, що вона відступила від правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, згідно з яким страховик, який здійснив виплату страхового відшкодування має право самостійно обирати до кого звертатися з суброгаційним позов (до страховика цивільно-правової відповідальності чи до винуватця). Колегія Великої Палата зазначила, що в Україні існує інститут обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а тому, пред`явлення вимоги до безпосереднього винуватця у межах страхового ліміту суперечить меті такого інституту. На цій підставі, суд прийшов до висновку, що у випадку пред`явлення вимоги до винуватця, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність суди повинні відмовляти в задоволенні таких позовних вимог. Зазначений правовий висновок у подальшому був ще раз підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у Постанові № 760/15471/15-ц від 03.11.2018 року.

Натомість, ОСОБА_1 сплатив стягнуту рішення суду суму збитку потерпілому ОСОБА_3 , повністю виконавши рішення суду, чим припинив делікті зобов`язання. А відтак, і зобов`язання по цьому страховому випадку зі своїм страховиком.

Вказане випливає з того, що для заподіювача шкоди, який є страхувальником за договором зі своїм страховиком, право регресу до страховика у випадку відшкодування збитків потерпілому, зокрема, згідно з рішенням суду, які мають статус франшизи, не передбачено ані ЦК України, ані ЗУ «Про страхування», ані ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, згідно з ч. 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таке право належить лише страховикові на підставі статті 38 ЗУ ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в обумовлених випадках.

Отже, за змістом наведених норм саме страховик або інша особа, яка відшкодувала шкоду, наділені правом на її відшкодування за рахунок винної особи. Та зворотного права винної особи нормами матеріального права не передбачено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає також, що має право вимоги до свого страховика в особі ТДВ «СК «Мотор-Гарант» в порядку суброгації. Але таке твердження є також помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який сплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, і в межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом диспозиції вказаних норм матеріального права буквально слідує, що тільки страховика наділено правом в порядку суброгації задовольнити свої вимоги у випадку сплати страхового відшкодування.

Таким чином, зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає доводи апеляційної скарги неспроможними, а тому у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України апеляційна скарга не підлягає задоволенню, та рішення суду слід залишити без змін. Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 25 листопада 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кухар С.В.