Єдиний унікальний номер 236/2752/19 Номер провадження 22-ц/804/2843/19
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року

м. Бахмут

Справа № 236/2752/19

Провадження № 22-ц/804/2843/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Будулуци М. С., Папоян В. В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області в складі судді Саржевської І. В. від 03 вересня 2019 року, ухвалене у м. Лимані Донецької області, дата складення повного судового рішення - 06 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум.

Позов мотивовано тим, що позивач працювала на посаді штукатура 4 розряду у відокремленому підрозділі «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»).

Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 13 870 грн 61 коп. нарахованої, але невиплаченої за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року заробітної плати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року позов задоволений частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 13 795 грн 00 коп. без утримання передбачених законом податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства, а тому позовні вимоги про стягнення 13 795 грн 00 коп. заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд безпідставно стягнув суму з відповідача на підставі поданих позивачем доказів, які не є первинними документами і не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством. При цьому суд не врахував, що не здійснювалось нарахування заробітної плати, оскільки АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності структурного підрозділу, який знаходиться у м. Луганськ, тобто на непідконтрольній українській владі території (ас. 91-93).

23 жовтня 2019 року отримано електронною поштою Донецького апеляційного суду від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу (відправник Ірина Скорік «»), який не містить власноручного підпису і без використання власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", а також до якого не додані докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи (ас. 114-120).

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 20 липня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді штукатура 4 розряду у виробничому підрозділі «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом начальника Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 березня 2017 року № 51-ДН встановлено початок простою не з вини працівника.

Наказом від 17 липня 2017 року позивач звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по липень 2017 року подані копії: розрахункових листів (табуляграми), довідки про розмір нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за підписом головного бухгалтера, табелів обліку використання робочого часу.

Виплата заробітної плати за першу половину березня 2017 року у сумі 1 175 грн 61 коп. підтверджується відомістю на виплату грошей № 545 за березень 2017 року.

Згідно з науково-практичним висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115-116 КЗпП України.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання належних йому сум, а тому частково задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 29 березня 2011 року працювала на посаді штукатура 4 розряду Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства «Донецька залізниця» (ас. 10-12).

Наказом від 18 липня 2016 року № 01/ОС «Про перепідпорядкування працівників» у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» з 20 липня 2016 року продовжено трудові договори, у тому числі зі ОСОБА_1 , у виробничому підрозділі «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (ас. 15-17).

Наказом начальника Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 березня 2017 року № 51-ДН встановлено працівникам, в тому числі ОСОБА_1 , початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 16 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин встановленого працівникові посадового окладу за весь час простою. Явка всіх працівників на робочі місця з відміткою у книзі реєстрації виходів на роботу є обов`язковою (ас. 18).

Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані секретарем Єгоровою Н. Ю. , головним інженером Черепеніним С. І., помічником начальника з кадрових питань Бєлєвою І . П., головним бухгалтером Денисовою І. Ю., щодо ОСОБА_1 (табельний № 4307) є відмітки про явки на роботу: березень - 10 днів (буквений код «Р») і 11 днів (буквений код «П»), квітень - 19 днів (буквений код «П»), травень - 20 днів (буквений код «П»), червень - 20 днів (буквений код «П»), липень - 11 днів (буквений код «П») (ас. 27-36).

Явка працівника на робоче місце у спірний період підтверджується відміткою у книзі реєстрації виходів на роботу (ас. 37-44).

13 липня 2017 року позивачеві виплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 1 175 грн 61 коп., що підтверджується відомістю на виплату грошей № 545 , яка була надана відповідачем суду першої інстанції (ас. 62-64).

17 липня 2017 року відповідач видав наказ № 1249-ос про звільнення з 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний № 4307) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою грошової компенсації за 25 невикористаних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (ас. 14).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами, зокрема особою, яка подала апеляційну скаргу.

За таких обставин, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення належних працівникові при звільненні сум, у тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст. ст. 84, 113 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.

Наказом відповідача № 51-ДН від 01.03.2017 «Про встановлення простою працівникам Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління» встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, в тому числі ОСОБА_1 , з 0-00 годин 16 березня 2017 року. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин встановленого працівникові посадового окладу за весь час простою в робочі дні згідно з графіком роботи.

Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що оклад (тариф) ОСОБА_1 (табельний номер 4307) - 20 грн 94 коп., тобто дві третини тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно із зазначеним наказом, - 13 грн 96 коп.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст. 113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений Табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк передають до відділу кадрів. Після перевірки правильності заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує Табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Тобто табель - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

Судом установлено, що табелі обліку робочого часу за березень - липень 2017 року засвідчені підписами секретаря Єгорової Н. Ю . , головного інженера Черепеніна С. І., помічника начальника з кадрових питань Бєлєвої І. П., головного бухгалтера Денисової І. Ю. При цьому відповідач не довів належними, достатніми і допустимими доказами, що ці особи не є відповідальними за заповнення табелів обліку робочого часу.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з розміром вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку 3 937 грн 25 коп., що передбачено статтею 44 КЗпП. Розмір допомоги обчислений відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку, основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням тарифної ставки позивача та обсягу заявлених нею позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 3 937 грн 25 коп., який особа, яка подала апеляційну скаргу, не спростувала належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в частині стягнення належних при звільненні сум, не приймає посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини, а наявність викладених у науково-правовому висновку обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами і не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством, та неможливість стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 1249-ос від 17.07.2017, табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства; а відповідачем не надано суду доказів, що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.

За правилом частин другої і четвертої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Разом з тим, згідно з частиною п`ятою цієї статті, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вимоги Національного стандарту (ДСТУ № 4163-2003), затверджено наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, щодо засвідчення копії письмового доказу поширюються на юридичні особи. Учасник справи - фізична особа підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_1 на виконання вимог частини п`ятої статті 95 ЦПК підтвердила відповідність поданих нею копій письмових доказів оригіналам, які знаходяться у неї, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнає наведені в апеляційній скарзі доводи необґрунтованими.

З огляду на те, що отриманий електронною поштою Донецького апеляційного суду від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу (відправник Ірина Скорік «») не містить власноручного підпису заявника і поданий без використання власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", а також до нього не додані докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не зазначає у судовому рішенні мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають; колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді М. С. Будулуца

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 21 листопада 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва