ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1117/19 Справа № 210/2281/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р.Є. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/5 частини будинку за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він є власником 2/5 частин будинку АДРЕСА_1. Інші 3/5 частини будинку належить ОСОБА_2, яка більш як двадцять років в будинку не проживає та не відвідує його, претензій щодо володіння її частиною будинку не висувала. В свою чергу він відкрито володіє частиною будинку, що належить відповідачу, доглядає за ним, прибирає, здійснює ремонт, сплачує комунальні послуги, що підтверджує факт добросовісного володіння ним вищезазначеною нерухомістю.

У зв'язку із вищезазначеним просить визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на 3/5 частини будинку, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/5 частини будинку за набувальною давністю відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, та не застосував положення ч.ч.2,3 ст.344 ЦК України, які дають правові підстави для визнання за ним права власності.

Правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, відповідач не скористалася.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником 2/5 часток будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 07 липня 2009 року, яке набрало законної сили 17 липня 2009 року, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 вересня 2009 року (а.с.7,8,9).

За даними КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 1972 від 06 вересня 2016 року станом на 31 грудня 2012 року 3/5 частки спірного домоволодіння належить «ОСОБА_2» (російською мовою) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25 серпня 1987 року виконкомом Дзержинської районної ради народних депутатів, згідно рішення від 24 липня 1987 року № 136/2 (а.с.34).

Згідно акту мешканців сусідніх будинків по АДРЕСА_2 від 29 березня 2016 року, посвідченого головою квартального комітету №18 Дзержинського району м.Кривого Рогу, у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 по час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав ОСОБА_3 До його смерті у домоволодінні разом із ним проживали його мати, ОСОБА_4, дружина ОСОБА_5 та син, ОСОБА_1, які продовжили спільне проживання у домоволодінні після його смерті. З ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 продовжили відкрито, безперервно володіти та користуватися усім домоволодінням, за власний кошт забезпечували домоволодіння усім необхідним, прибирали, здійснювали ремонт, та продовжують проживають у ньому і по сей час. Жодні особи, у тому числі і ОСОБА_2, за увесь час проживання ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у домоволодінні претензій щодо володіння та користування ними домоволодінням не висували, з вимогою звільнити домоволодіння не зверталися, станом та долею домоволодіння не цікавилися (а.с.10).

Відповідно договору про безоплатне користування житловим будинком від 01 лютого 1996 року відповідач ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 у безоплатне тимчасове користування 3/5 частки будинку, що належать їй на праві власності, строком на дванадцять місяців з поверненням після спливу строку дії договору (а.с.87).

З рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 07 липня 2009 року вбачається, що позивач мешкає в спірному будинку з ІНФОРМАЦІЯ_1 (після смерті батька ОСОБА_3), залишився проживати після смерті баби ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7), отримавши 2/5 частки будинку по праву спадкування за законом.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 16, 328, 344 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання права власності на спірну нерухомість за позивачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду ( стаття 214 ЦПК України).

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статті 344 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що позивач не довів підстав для визнання права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки право власності на 3/5 частини вказаного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_2, а сам по собі факт користування позивачем даним житлом та проведення ремонтних робіт у будинку не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у справі №61-282св18 від 25 червня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення мав керуватися положення ч.ч.2,3 ст.344 ЦК України, які дають правові підстави для визнання за ним права власності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, викладення та аналізу обставин справи через призму його власних інтересів, не свідчать про безтитульність володіння, як сукупність ознак визначених положеннями ст.344 ЦК України.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова