КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача УтушкінаО.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 796 514,27 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» права власності на указану квартиру, вартістю 766 319,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 30.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір № 0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 900,00 доларів США зі сплатою 13,2% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № 60082 від 30.07.2007, за яким відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить відповідачу на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Спичак О.М. 05.07.2007, реєстровий номер 4308.

08.12.2011 між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0 від 30.07.2007, договором іпотеки № 60082 від 30.07.2007.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 13.07.2015 виникла заборгованість, яка підлягає стягненню за рахунок іпотечного майна шляхом визнання за позивачем права власності на це майно (а.с.1-6, 70-74, 121-123).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2018 у задоволенні позову відмовлено (а.с.152-157).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Суд не звернув уваги на те, що між кредитодавцем та позичальником наявний спір, адже відповідач не надав згоди на позасудовий спосіб (чи будь-який інший спосіб передбачений іпотечним договором) реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Указана обставина вказує на невизнання позичальником (іпотекодавцем) прав банку на майно, що є забезпеченням за кредитним договором. Тобто в даному випадку банк взагалі позбавлений можливості в будь-який спосіб, згідно застереження в іпотечному договорі, набути право власності на майно, що передано в іпотеку (а.с.162-164).

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 28.12.2018 (а.с.178,179).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.01.2019 апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без руху та надано строк для усунення виявлених судом недоліків апеляційної скарги (а.с.180-182).

22.01.2019 ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» усунуто недоліки (а.с.185-189).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.01.2019 відкрито провадження у справі та надано відповідачу строк для подання відзиву (а.с.190-191).

Відзиву від відповідача не надійшло.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.02.2019 справу призначено до розгляду на 13.03.2019 (а.с.195).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за відомою суду адресою. Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки представника позивача, який не заперечував щодо розгляду справи, визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 30.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір № 0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 900,00 доларів США зі сплатою 13,2% річних за користування кредитом (а.с.75-83).

У забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № 60082 від 30.07.2007, за яким відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить відповідачу на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Спичак О.М. 05.07.2007, реєстровий номер 4308 (а.с.84-87).

08.12.2011 між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0 від 30.07.2007, договором іпотеки № 60082 від 30.07.2007 (а.с.94-96).

Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 13.07.2015, виникла заборгованість у розмірі 3 796 514,27 грн. 16.07.2015 позивач направляв відповідачу лист-вимогу № 31.4-08/3014/15 в якій вимагав сплатити прострочену заборгованість та повідомляв, що у разі незадоволення даної вимоги банк буде змушений захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості (а.с.89).

Судом першої інстанції вірно встановлено указані фактичні обставини справи та надано їм належну правову оцінку, виходячи з наступного.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із статтею 33 цього Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з цим, слід наголосити, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Сторони в укладеному іпотечному договорі визначили випадки та підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких і застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Зокрема стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (розділ 4 договору іпотеки від 30.07.2007).

Пунктами 5.3., 5.4 іпотечного договору сторонами передбачено застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя, а також право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки.

Отже доводи позивача викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідач не надав згоди на позасудовий спосіб реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, оскільки суперечать змісту укладеного між сторонами договору іпотеки, підписавши який відповідач погодився на застосування банком передбачених договором способів звернення стягнення на іпотечне майно.

Також, судом обґрунтовано зазначено, що можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07.07.2004 № 1953-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Отже, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Указане вище узгоджується також з правовими висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 21.03.2018 у справі № 14-38цс18 та від 04.07.2018 у справі № 372/3675/15.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами договорі та вимогах чинного законодавства, а отже й не спростовують висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені позивачем судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва