Справа № 342/971/18
Провадження № 22-ц/4808/1307/19
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та Центр надання адміністративних послуг (ЦНАП) Городенківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду, ухвалене у складі судді Ничик Г.І. 08 липня 2019 року в м. Городенка,

в с т а н о в и в :

03.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 з 05.01.1979 року до моменту її смерті та постійно проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, його розбудовували, зокрема, побудували новий житловий будинок, замість старого. При цьому, рішенням Городенківського районного суду від 07.05.2018 року встановлено факт такого спільного проживання однією сім`єю у період з 30.03.2016 року по 16.02.2018 року, оскільки до цього часу не було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 глиняний будинок за вищевказаною адресою, у якому проживала ОСОБА_6 , був частково знесений, а після її смерті ним разом з ОСОБА_3 було знесено залишки цього будинку. На місці старого будинку ним спільно з ОСОБА_3 протягом 1979-1980 років зведено новий житловий будинок.

Спадкоємцем за заповітом ОСОБА_6 , яка померла у 1978 році, була ОСОБА_3 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.1989 року ОСОБА_3 успадкувала після померлої цегляний будинок житловою площею 41,1 кв.м. Однак цей новий будинок не належав ОСОБА_6 , не входив до складу спадкового майна та не міг бути включений до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а належав йому разом з ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Просив встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_4 , починаючи з 05.01.1979 року та по час її смерті, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 25.02.1989 року, видане нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори Паньківим Д.М. на ім`я ОСОБА_3 на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_6 , скасувати державну реєстрацію права особистої власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок, на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину, вчинену 23.10.1993 року Городенківською ДНК за № 1873, визнати об`єктом права спільної сумісної власності житловий цегляний будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами.

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2018 року до участі в справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, залучено ОСОБА_2 та Центр надання адміністративних послуг (ЦНАП) Городенківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2019 року позов задоволено.

Встановлено факт фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 05 січня 1979 року по час смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 1989 року, видане державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори Паньків Д.М. на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Скасовано державну реєстрацію права особистої власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 , яка проведена 23.10.1993 року за № 1873 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 лютого 1989 року Городенківською ДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 177.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1979 року проживали однією сім`єю, спільно побудували і обладнали житлове господарство, тому відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України це майно є їхньою спільною власністю як набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї. А оскільки вони вкладали спільні кошти в будівництво, тому їх частки є рівними та є підстави визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Також судом зазначено, що оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.02.1989 року видане на цегляний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який побудований у 1980 році, тобто після смерті ОСОБА_6 і відповідно їй не належав, та при його видачі в порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР не було перевірено склад спадкового майна, є підстави для визнання цього свідоцтва недійсним, а отже і скасування державної реєстрації права особистої власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Зокрема, рішенням Городенківського районного суду від 07.05.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 саме в період з 30.03.2016 року по 16.02.2018 року, тобто такі обставини вже встановлювалися судом та були предметом розгляду справи, що виключає повторний судовий розгляд у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки в судовому засіданні було з`ясовано, що йому було відомо про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке було видане державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори ще 25.02.1989 року.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги про пропуск ним строку позовної давності, оскільки такий розпочався не з моменту видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а коли він дізнався про те, що до складу спадщини незаконно включено будинок, побудований за рахунок, зокрема, і його коштів, а саме з 19.09.2016 року часу звернення з адвокатським запитом до Коломийського МБТІ.

Вказує на необґрунтованість посилання апелянта про наявність рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки рішенням Городенківського районного суду від 07.05.2018 року встановлено факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю у період з 30.03.2016 року по 16.02.2018 року, а у даній справі предметом позову є встановлення факту припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_4 з 05.01.1979 року по 29.03.2016 року.

Також зазначає, що в ході судового розгляду здобуто достатньо доказів, якими підтверджується будівництво нового будинку ним спільно з ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу не визнали.

Представник Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Представник Центру надання адміністративних послуг (ЦНАП) Городенківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позову не заперечував та просив розгляд справи проводити без його участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно довідки виконавчого комітету Котиківської сільської ради Городенківського району від 06.09.2016 року за № 712 позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 з 18.04.1979 року (т. 1 а.с. 34). Факт реєстрації місця проживання за вказаною адресою також вбачається з відповідних відміток у паспорті громадянина України позивача серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 10).

Також в паспорті громадянина України позивача наявна відмітка про сімейний стан, а саме, що ОСОБА_7 28.12.1960 р. зареєстровано шлюб з ОСОБА_8 , 1939 р.н. (т. 1 а.с. 10).

Відповідно до довідки Рашківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області від 27.08.2018 року за № 496 ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала в с. Якубівка (населений пункт входить до Рашківської сільської ради), до складу її сім`ї входили дві доньки: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (згідно погосподарської книги № 6 та особового рахунку № 380 за 1974-1976 роки). За 1977-1979 роки погосподарські книги в сільській раді відсутні, а з 1980 року в погосподарських книгах записи про ОСОБА_4 та її сім`ю відсутні (т. 1 а.с. 21).

Зі змісту архівних довідок № З-8 та № З-9 від 28.05.2010 року про заробітну плату ОСОБА_4 в колишньому Городенківському бурякорадгоспі (з грудня 1996 р. ВАТ «Еліта») з 1970 по 1977 роки, вбачається, що ОСОБА_4 працювала в Городенківському бурякорадгоспі та отримувала заробітну плату в період 1970-1977 роки, а також, що такі довідки адресовані їй у радгосп «25 лет Октября» Лаішевського району, Казань, Росія (т. 1 а.с. 19-20).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 30.03.2016 року відділом ЗАГС виконавчого комітету Лаішевського муніципального району Республіки Татарстан, Росія, громадянка Росії ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 в м. Лаішево, Лаішевського району, Республіка Татарстан, Росія, актовий запис про смерть № 82 від 30.03.2016 р. (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Котиківської сільської ради Городенківського району від 19.09.2016 року за АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 були зареєстровані голова двору ОСОБА_3 , 1937 р.н. та з 18.04.1979 року член двору ОСОБА_1 , 1937 р.н. Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за вказаною адресою також підтверджується копією будинкової книги (т. 1 а.с. 35, 64-67).

Рішенням Городенківського районного суду від 07.05.2018 року, яке набрало законної сили 18.06.2018 року, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 у період з 30.03.2016 року по 16.02.2018 року в АДРЕСА_1 . При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1979 року по 16.02.2018 року час смерті ОСОБА_3 , однак враховуючи те, що ОСОБА_1 вважався таким, що перебуває у шлюбі до 29.03.2016 року, суд встановив факт його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 у період з 30.03.2016 року (т. 1 а.с. 12-14).

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16.02.2018 року Виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенківського району (т. 1 а.с. 16).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначено справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядає суд.

Відповідно до частини другої вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звернуто увагу судів на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст.273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності.

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Враховуючи викладені обставини справи та те, що фактичне припинення шлюбних відносин подружжя породжує юридичні наслідки для позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 починаючи з 05 січня 1979 року по 29 березня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення рішенням Городенківського районного суду від 07.05.2018 року факту спільного проживання позивача та ОСОБА_3 саме в період з 30.03.2016 року по 16.02.2018 року виключає повторний судовий розгляд у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не приймаються до уваги, оскільки вказаним рішенням суду від 07.05.2018 року не встановлювався факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 з 05.01.1979 року по 29.03.2016 року.

Відповідно до записів погосподарської книги на 1967-1970 роки № 7 особовий рахунок № НОМЕР_4 , ведення яких сільською радою передбачалося ст. 13 Закону УРСР «Про сільську Раду депутатів трудящих Української РСР», житловий будинок по АДРЕСА_1 , був зареєстрований в Котиківській сільській раді, рік його побудови - 1900, згідно книги № 7 за 1971-1973 роки особовий рахунок № НОМЕР_5 рік його побудови - до 1918 року, в особистому користуванні господарства знаходиться земельна ділянка 0,30 га та в ньому проживала ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 58-63, т. 2 а.с. 63-68)

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили ту обставину, що цей житловий будинок був збудований досить давно.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_6 померла, актовий запис в книзі реєстрації актів про смерть за № 96 від 16.01.1978, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 16.01.1978 року Городенківським відділом ЗАГС (т. 1 а.с. 18).

25.04.1977 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, на користь ОСОБА_3 , що підтверджується копією заповіту, посвідченого нотаріусом Городенківської ДНК Григорович А.Д. за реєстром № 924 (т. 1 а.с. 196).

07.04.1983 року виконавчим комітетом Городенківської міської ради на підставі рішення виконкому Городенківської міської ради № 22 від 18.03.1983 року видано свідоцтво № 1717 про право власності на жилий будинок, згідно якого в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_6 (т. 1 а.с.125, 200).

В цей же день жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами зареєстрований за ОСОБА_6 в Коломийському МБТІ, про що свідчить відповідний реєстраційний напис (т. 1 а.с. 126).

25.02.1989 року ОСОБА_3 звернулася до Городенківської ДНК із заявою про прийняття спадщини за заповітом (т. 1 а.с. 194).

25.02.1989 року державним нотаріусом Городенківської ДНК Візняк М.Д. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 177 (спадкова справа № 17/1989 р.) (т. 1 а.с. 22, 133-134, 146-147, 201).

Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкове майно складається з жилого цегляного будинку житловою площею 41,1 кв.м, позначеного в плані під літерою «А», літньої кухні «Б», двох сараїв «В», «Г», підвалу «Г», сараю «Д», вбиральні «Ж», огорожі, воріт, розташованих на земельній ділянці розміром 600 кв.м, в АДРЕСА_1 , що належав померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_7 , виданого виконкомом Городенківської міської ради 07.04.1983 року на підставі рішення № 22 від 18.03.1983 року. Інвентаризаційна оцінка спадкового майна становить вісім тисяч сімсот два крб. Дане свідоцтво підлягає реєстрації Коломийським інвентарбюро.

16.09.1980 року складено план поверхів будівлі літери «А» по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 25).

07.12.1988 року Коломийським МБТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, згідно якого житловий будинок, позначений в плані під літерою «А», має наступну характеристику: камінний фундамент, стіни з цегли, житлова площа 41,9 кв.м. Крім того, у технічному паспорті відображені господарські будівлі та споруди: літня кухня - «Б», два сараї - «В», «Г», підвал - «Г», сарай - «Д», вбиральня - «Ж», огорожа та ворота (т. 1 а.с. 23-28).

23.10.1993 року право особистої власності на успадковане нерухоме майно в цілому зареєстровано за ОСОБА_3 в Коломийському МБТІ, реєстраційний номер № 1873, про що свідчить відповідна відмітка на свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 25.02.1989 року.

Відповідно до оціночного акта №1 від 21.09.1980 року рік побудови житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 - 1980, що також зазначено в довідці-характеристиці № НОМЕР_8 , виданій 07.12.1988 року Коломийським МБТІ, та крім того в такій заначено процент зносу будинку - 0%, а у 1984 році 5% (т. 1 а.с. 112, 199).

24.09.1980 року складено оціночний акт № 2 літньої кухні по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , в якому заначено процент зносу літньої кухні - 0%. (т. 1 а.с. 114).

Постановою Верховної Ради України N 519/96-ВР від 15.11.1996 року «Про зміну меж міста Городенка Городенківського району Івано-Франківської області» виділено з меж міста Городенка Городенківського району Івано-Франківської області територію колишнього села Котиківка в окремий населений пункт і відновлено йому найменування - село Котиківка.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент смерті ОСОБА_6 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно довідки виконавчого комітету Городенківської міської ради народних депутатів № 431 від 03.02.89 року ОСОБА_3 з 1977 р. проживала в будинку по АДРЕСА_4 , який належав ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 197).

Відповідно до п. 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року (далі - Інструкція), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1 (п.7 Інструкції).

Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані (п.6 Інструкції).

На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (п.23 Інструкції).

Згідно п. 27 Інструкції в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається.

Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (додаток № 1 до Інструкції) до таких документів віднесено, зокрема, свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів та свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріальними конторами, а також заповіти з нотаріальними написами про право на спадщину.

Відповідно до п. 126 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 (що діяла на час відкриття спадщини) державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво, з`ясовує коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, а також перевіряє в державній нотаріальній конторі чи виконавчому комітеті відповідної місцевої Ради депутатів трудящих, який посвідчив заповіт, чи не скасований він.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 9 ЦК УРСР здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік.

Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Згідно ст. 10 ЦК УРСР громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

Статтею 101 ЦК УРСР передбачено право особистої власності громадянина на жилий будинок (частину будинку).

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 1979 року проживали разом, спільною працею і за спільні кошти наймали майстрів та перебудували стару хату на цегляну, побудували господарські споруди та вели спільне господарство, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

Відповідно до накладної № 3589 від 07.08.1979 року позивач придбав 1 500 одиниць цегли, а згідно дубліката чека № 375700 один метр кубічний горбилю (т. 1 а.с. 50).

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 вказав, що на будівництво будинку Загаруку в с. Котиківка у 80-х роках він возив із с. Стрільче глину для мурування, із с. Кунисівці цеглу та ці будматеріали купував ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що він возив ОСОБА_1 ліс із пилорами, дошки, цемент приблизно в 1978-1980 роках на вул. Руданського в с. Котиківка, де ОСОБА_1 жив з ОСОБА_3 .

Також свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції ствердив, що він працював водієм вантажної автомашини та на проханням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 привозив їм будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_18 суду першої інстанції пояснив, що він, працюючи в кінці 70-х років столяром в столярному цеху в колгоспі с. Рашків, за замовленням ОСОБА_1 з матеріалу замовника, виконував столярні роботи: виготовляв вікна, двері, підлогу, які встановлював в будинок, де жив ОСОБА_1 хоча адресу він не пам`ятає, однак розказав про місце розташування будинку, в якому ОСОБА_1 жив з ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_19 пояснив, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 жили по АДРЕСА_1 . Працюючи водієм в кар`єрі в с. Городниця в 1978-1979 роках він привозив їм камінь для будівництва, розрахунки проводили і ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції встановивши, що цегляний житловий будинок та господарські будівлі збудовані в 1980 році, не належали спадкодавцю ОСОБА_6 та не могли бути включені до спадкового майна, свідоцтво № НОМЕР_7 про право особистої власності на таке майно видане виконкомом Городенківської міської ради на ім`я ОСОБА_6 після її смерті і в порушення вимог п. 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, а при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не було перевірено склад спадкового майна, зокрема, чи належав на момент смерті ОСОБА_6 цегляний житловий будинок площею 41,9 кв.м. з врахуванням того, що свідоцтво про право власності ОСОБА_6 було видано через п`ять років після її смерті, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.1989 року, виданого державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином, право власності за ОСОБА_3 визнавалося дійсним згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки реєстрація такого права була проведена ОБТІ відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Суд першої інстанції вірно вказав, що, враховуючи вимоги ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно яких у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, підлягають до задоволення позовні вимоги про скасування державної реєстрації права особистої власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями.

Згідно правових висновків Верховного Суду України від 23.09.2015 року в справі № 6-1026цс15 та від 25.12.2013 року в справі № 6-135цс13, відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство та побут, що підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме копіями: договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 20.11.2001 року, договору про надання телекомунікаційних послуг від 18.05.2010 року, квитанції про оплату послуг за 1998-2005 роки, прийомних квитанцій за 1979, 1984, 1987, 1988, 1990, 1991, 1992 роки (т. 1 а.с.37-49, 51-56), а також показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Також вказані свідки підтвердили те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно здійснювали перебудову старого будинку, будівництво господарських споруд по АДРЕСА_1 ) з 1978 року до 1980 року.

Показання свідка ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_3 особисто добудувала будинок, придбаний у ОСОБА_22 , та пояснення свідка ОСОБА_23 щодо того, що ОСОБА_1 проживав як квартирант, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки на момент смерті ОСОБА_6 новий будинок ще не був збудований і ОСОБА_3 не могла фактично вступити в його володіння, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти проводили будівництво житлового будинку та господарських споруд та вели спільне господарство, тому житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є об`єктом права їх спільної власності, їх частки у майні є рівними і ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину цього будинку.

Не приймаються до уваги і доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 дізнався про порушене його право у вересні 2016 року після отримання на запит адвоката відповіді з Коломийського МБТІ щодо надання документів про право власності на домоволодіння.(а.с.19 інвентаризаційна справа № 1873)

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 08 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.