Провадження 2/127/4578/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ФОП ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про стягнення компенсації за невикористану відпустку, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Позов мотивовано тим, що позивач був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_3 з листопада 2013 року. 14.03.2016 позивач отримав на свою електронну скриньку наказ № 16/З-П від 11.03.2016 «Про звільнення» із займаної посади за порушення корпоративних принципів та цінностей з 11.03.2016. 18.03.2016 позивачем було направлено відповідачу лист з проханням надання розяснень щодо підстав його звільнення та вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, на що відповіді отримано не було. 11.07.2018 апеляційним судом Вінницької області було встановлено факт перебування позивача із відповідачем у трудових відносинах з листопада 2013 року по 11.08.2016 та зобовязано видати ОСОБА_1 трудову книжку. Під час прийому на роботу між позивачем та відповідачем була обумовлена заробітна плата та аванс, які відповідач виплачував позивачу особисто щомісячно, але в меншому розмірі, ніж між ними було обумовлено. Оскільки даний факт позивач підтвердити не може, тому вважає, що має право на отримання виплати заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати. Виходячи із даних довідки Головного управління статистики у Вінницькій області від 21.09.2018 невиплачена позивачу заробітна плата за період з листопада 2013 року по 11.03.2016 складає 98 323, 00 гривень. Також, позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, яка становить 9 797, 00 гривень. Оскільки на момент звільнення жодних компенсацій позивачу не було виплачено, відповідач зобовязаний сплатити середній заробіток за весь час затримки за період з 14.03.2016 по 01.07.2018 в сумі 170 438, 00 гривень.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з листопада 2013 року по 11.03.2016 в сумі 98 323, 00 гривень, компенсації за невикористану відпустку за період з листопада 2013 року по березень 2016 року в сумі 9 797, 00 гривень та середньої заробітної плати за весь час затримки за період з 14.03.2016 по 01.07.2018 в сумі 170 438, 00 гривень.

Ухвалою суду від 15.11.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 22.11.2018 було отримано копію ухвали суду від 15.11.2018, копію позовної заяви, а також додані до неї документи. (а.с. 52).

10.12.2018 відповідачем з порушенням строків встановлених вищевказаним судовим рішенням суду надано відзив.

З офіційного сайту Укрпошти вбачається, що позивачем відзив було отримано 12.12.2018.

19.12.2018 позивачем з порушенням строків встановлених ухвалою суду від 15.11.2018 суду направлено відповідь на відзив (одержано 26.12.2018).

29.11.2018 до суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог. Так, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з листопада 2013 року по 11.03.2016 в сумі 98 323, 00 гривень, компенсацію за невикористану відпустку за період з листопада 2013 року по березень 2016 року в сумі 9 797, 00 гривень та середню заробітну плату за весь час затримки за період з 14.03.2016 по 01.07.2018 в сумі 170 438, 00 гривень і за 3-й квартал 2018 року в сумі 25 569, 00 гривень.

Ухвалою суду від 11.12.2018 заяву про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду, у звязку із чим запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

15.01.2019 відповідачем з порушенням строків встановлених вищевказаним судовим рішенням суду надано відзив.

З офіційного сайту Укрпошти вбачається, що позивачем відзив було отримано 16.01.2019.

22.01.2019 представником позивача з порушенням строків встановлених ухвалою суду від 11.12.2018 суду надано відповідь на відзив.

Поважність причин невиконання судових рішень від 15.11.2018 та від 11.12.2018 у строк встановлений судом, учасниками справи суду не повідомлено.

У судовому засіданні позивач та його представник збільшені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідач та його представник позов не визнали в повному обсязі та просили відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні зазначили, що позивач систематично отримував заробітну плату і ніколи не ставив питання про наявність заборгованості, а грошова компенсація за невикористану відпустку йому не передбачена.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2018, яка набрала законної сили, у цивільній справі № 127/21595/16-ц було встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових правовідносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на посаді керівника відділу логістики у період з листопада 2013 року по 11.03.2016 та зобовязано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 трудову книжку. (а.с. 32-38)

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім того, судом прийнято до уваги, що сторонами під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені постановою апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2018 у справі № 127/21595/16-ц.

Згідно із ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із наказом ФОП ОСОБА_3 № 16/З-П від 11.03.2016 ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за порушення корпоративних принципів та цінностей з 11.03.2016. (а.с. 28)

18.03.2016 позивач звернувся до відповідача із вимогою про надання письмових пояснень щодо підстав його звільнення та виплату заборгованості по заробітній платі. (а.с. 29-30)

21.03.2016 відповідачем було отримано вищевказану вимогу позивача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та підтверджено відповідачем особисто в судовому засіданні. (а.с. 31)

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці».

Крім того, Конституцією України, зокрема ст.ст. 43, 124, кожному громадянинові гарантується право на одержання винагороди за працю та гарантується обовязковість рішень судів.

Суд звертає увагу на те, що положення ст. 116 КЗпП України регламентують обовязковість проведення при звільненні із працівником усіх виплат, що йому належать, а не лише сум, які відносяться до заробітної плати.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного та договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст. 12 Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст. 94 КЗпП України і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Проаналізувавши вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом 23.01.2018 у справі № 61-992св17, 04.05.2018 у справі № 808/858/16.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року.

В судовому засіданні встановлено, що передбачені чинним трудовим законодавством України документи, з яких можливо встановити, яка заробітна плата була встановлена позивачу під час перебування його у трудових відносинах із відповідачем, не оформлювались, тобто такі документи відсутні як у роботодавця, так і у колишнього працівника. Однак дані обставини не можуть використовуватися на шкоду працівнику. В звязку з цим суд виходив з наступного.

В судовому засіданні позивач зазначив, посилання на що також міститься й у його позовній заяві, що ним отримувалася щомісячно заробітна плата від відповідача, але в меншому розмірі ніж було між ними обумовлено. Також, позивач повідомив, що з листопада 2013 року йому сплачувалась заробітна плата орієнтовно по 6 000, 00 гривень, яка щоквартально збільшувалась; в 2-му кварталі 2014 року заробітна плата становила не менше ніж по 8 000, 00 - 9 000, 00 гривень щомісячно; в 3-му кварталі 2014 року 11 000, 00 - 13 000, 00 гривень щомісячно; в 4-му кварталі 2014 року 15 000, 00 гривень щомісячно; в 1-му кварталі 2015 року 21 000, 00 гривень щомісячно; в 2-му кварталі 2015 року - 23 000, 00 - 24 000, 00 гривень щомісячно; в 3-му кварталі 2015 року 26 000, 00 - 13 000, 00 гривень щомісячно; в 4-му кварталі 2015 року та 1-му кварталі 2016 року 28 000, 00 гривень щомісячно.

В той же час, з позовної заяви вбачається вимога про стягнення заробітної плати в сумі 98 323, 00 гривень, визначена на підставі довідки Головного управління статистики у Вінницькій області від 21.09.2018, виходячи із середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді. Даний розрахунок, як встановлено в судовому засіданні і про що вказано в позовній заяві, здійснено без урахування фактично виплаченої заробітної плати. Отже, судом встановлено, що заробітна плата, яку позивач отримував від відповідача, щомісячно перевищувала середню заробітну плату за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді.

Таким чином, в судовому засіданні було встановлено відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем на день його звільнення.

Однак, судом встановлено, що позивачем за час його перебування у трудових відносинах із відповідачем не було використано право на щорічну відпустку. Доказів того, що позивач мав право й на додаткову відпустку суду надано не було.

Так, відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки, а також додатковоі? відпустки працівникам, які мають дітеи? або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Позивачем в позовній заяві наведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку, з яким суд не погоджується з наступних підстав.

Статтею 6 Закону «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Доказів того, що тривалість відпустки було встановлено в більшому розмірі, суду не надано.

Отже, за період з 01.11.2013 до 31.10.2014 кількість днів невикористаної відпустки становить 24 дні;

за період з 01.11.2014 до 31.10.2015 кількість днів невикористаної відпустки становить 24 дні;

за період з 01.11.2015 до 11.03.2016 кількість днів невикористаної відпустки становить:

129 днів (кількість календарних днів у розрахунковому періоді за виключенням святкових та неробочих днів, визначених ст. 73 КЗпП України)/365 днів (кількість календарних днів у році) - 11 днів (святкові та неробочих дні у році) х 24 дні = 8, 74.

8, 74 + 24х2 = 56, 75, що після округлення становить 57 днів.

Отже, кількість днів невикористаної щорічної відпустки, за яку має бути надана компенсація становить 57 днів.

Середня зарплата для розрахунку суми компенсації обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, у загальному випадку середню зарплату визначають виходячи з сумарного заробітку за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації.

Отже, за період з 01.02.2015 до 29.02.2016 кількість календарних днів за виключенням святкових та неробочих днів, визначених ст. 73 КЗпП України, становить 383 дні.

Сумарний заробіток за розрахунковий період, приймаючи до уваги довідку Головного управління статистики у Вінницькій області від 21.09.2018, враховуючи відсутність належних документів якими б встановлювався розмір заробітної плати позивача відповідачем, становить:

3 205, 00 гривень х 2 = 6 410, 00 гривень (заробітна плата за лютий-березень 2015 року) + 3 407, 00 гривень х 3 = 10 221, 00 гривень (заробітна плата за квітень - червень 2015 року) + 3 532, 00 гривень х 3 = 10596, 00 гривень (заробітна плата за липень - вересень 2015 року) + 3 723, 00 гривень х 3 = 11 169, 00 гривень (заробітна плата за жовтень - грудень 2015 року), що разом становить 38 396, 00 гривень.

4 112, 00 гривень х 2 = 8 228, 00 гривень (заробітна плата за січень - лютий 2016 року).

38 396, 00 гривень + 8 228, 00 гривень = 46 624, 00 гривень.

Визначаємо середньоденну заробітну плату: 46 624, 00 гривень/383 дні = 121, 73 гривень.

Розраховуємо суму відпускних: 121, 73 гривень х 57 днів = 6 938, 82 гривень.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 6 938, 82 гривень, а не 9 797, 00 гривень.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Рішенням Конституційного Суду Українивід 22.02.2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, невиплата відповідачем належних позивачу при звільненні всіх сум, є триваючим правопорушенням.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, в даному випадку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, позивач в день звільнення не працював, відповідновиплата належних позивачу сум при звільненні мала бути проведена не пізніше наступного дня після предявлення ним вимоги, тобто 22.03.2016.

При проведенні даного розрахунку, враховуючи встановлені вище судом обставини справи, судом прийнято до уваги довідку Головного управління статистики у Вінницькій області від 21.09.2018.

Середньоденна заробітна плата становить: 4 112, 00 гривень х 2 = 8 224, 00 гривень/40 = 205, 60 гривень.

Період невиплати належної позивачу компенсації за невикористані дні відпустки: з 22.03.2016 по 14.03.2019 (день ухвалення рішення суду): 745 робочих днів.

Загальний розмір середнього заробітку за час затримки з 22.03.2016 до 14.03.2019 складає: 205, 60 гривень х 745 робочих днів = 153 172, 00 гривень.

Разом з тим, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене та право суду на застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд прийшов до висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 9 833, 64 гривень, що становить 6, 42 % від заявлених позивачем вимог про стягнення належних йому при звільненні грошових коштів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах суду від 15.11.2018 та від 11.12.2018 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін по справі, дослідивши докази, письмові пояснення та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 938, 82 гривень та середнього заробітку за час затримки належних звільненому працівнику виплат в сумі 9 833, 64 гривень.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати в сумі 98 323, 00 гривень, в частині грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 858, 18 гривень та в частині середнього заробітку за час затримки належних звільненому працівнику виплат в сумі 186 173, 36 гривень слід відмовити, враховуючи принципи розумності та справедливості та недоведеність і необґрунтованість вимог в цій частині.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом норм ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Однак, судом встановлено, що позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку. В той же час, дана обставина не обмежує суд визначити суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, при остаточному їх визначенні за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд вважає за необхідне, враховуючи вищевикладене та положення ст. 141 ЦПК України, стягнути з позивача на користь держависудовий збір в сумі 1 861, 67 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні(5, 02 %), а з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 803, 20 гривень, з яких 704, 80 гривень за вимогу про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та 98, 40 гривень за вимогу про стягнення середнього заробітку пропорційно розміру задоволених позовних вимог (5, 02 %).

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доказів понесення учасниками справи судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 12, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 47, 83, 94, 116, 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12, 21, 24, 25 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про відпустки», ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6 938, 82 гривень та середній заробіток за час затримки належних звільненому працівнику виплат в сумі 9 833, 64 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 803, 20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 861, 67 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його повного складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1; місце проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_2; місце проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2.

Рішення суду складено 18.03.2019.

Суддя: