Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 759/6703/16-ц

провадження № 61-22462св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЛ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» (ТОВ «АТЛ») про визнання припиненими правовідносин.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ» укладено кредитний договір № 4. Відповідно до умов договору банк надає ТОВ «АТЛ» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає 105 000 000 грн, а ТОВ «АТЛ» зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 31 травня 2012 року, а також сплатити за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4 між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено іпотечний договір № 2729, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно.

У подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ним було укладено договір поруки № 4/П-1, відповідно до умов якого він поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору від 01 червня 2010 року № 4.

10 вересня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» у рахунок виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, здійснив звернення стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки (нежилі приміщення (літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 25 (групи приміщень № 1) другого поверху, з № 1 по № 4 (групи приміщень № 1) надбудови загальною площею 1194,50 кв. м на підставі рішення державного реєстратора від 10 вересня 2015 року (індексний номер 24320003) шляхом реєстрації права власності на підставі іпотечного договору, задовольнивши свої вимоги за кредитним договором.

З огляду на вищевикладене ОСОБА_1 просив:

визнати припиненими правовідносини за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк»;

визнати припинененими правовідносини за договором поруки від 01 червня 2010 року № 4/П-1, укладеним між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано припиненими правовідносини за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк».

Визнано припинененими правовідносини за договором поруки від 01 червня 2010 року № 4/П-1, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положеннями частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено спеціальні підстави припинення зобов'язань щодо виконання основного (кредитного) зобов'язання, яке було забезпечено іпотечним договором. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Оскільки 28 грудня 2015 року ТОВ «АТЛ» визнано банкрутом, то процедура позасудового врегулювання в розумінні частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є завершеною, що є підставою для припинення правовідносин за кредитним договором та договором поруки. Сторонами не було надано суду доказів про те, що банк не надсилав вимоги ОСОБА_4, та звертався до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Тобто, в розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України існують підстави для припинення правовідносин поруки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено.

Рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Набуття іпотекодержателем (кредитором) права власності на один з об'єктів нерухомого майна, боржника, що входить до складу предмета іпотеки, не припинило обов'язку боржника щодо погашення основної заборгованості та не обмежує кредитора у праві задовольнити вимоги за рахунок іншого іпотечного майна у розумінні положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Боргові зобов'язання між сторонами не припинилися, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення правовідносин за договором поруки є необґрунтованими.

Крім того, припиняючи договір поруки з підстав, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, оскільки підставами позову щодо припинення поруки були обставини, визначені частиною першою статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає критеріям законності і обґрунтованості. Судом апеляційної інстанції не враховано, що за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і відповідно до умов іпотечного договору, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки за іншими іпотечними договорами, вказує на задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням. Наведене вище унеможливлює задоволення в подальшому будь-яких наступних вимог до боржника за цим кредитним договором, про що зазначено у частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеки». Тобто вказана норма передбачає спеціальні підстави припинення зобов'язання, яке було забезпечене іпотечним договором. Крім того, постановою Господарського суду м. Києва від 28 грудня 2015 року ТОВ «АТЛ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. З огляду на викладене та з урахуванням вимог статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» продаж майна банкрута, виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим законом. Враховуючи що позасудове врегулювання спору за кредитним договором в розумінні змісту частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є завершеним, а отже, існують підстави для припинення правовідносин за кредитним договором. З огляду на те, що порука має похідний характер від основного зобов'язання, і у випадку припинення правовідносин за договором кредиту припиненню підлягають правовідносини поруки згідно з частиною першою статті 559 ЦК України. Крім того, з ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року відомо, що справа № 759/6703/16-ц призначалась колегією суддів у складі: ОСОБА_5, ОСОБА_9., ОСОБА_6, тоді як 21 лютого 2017 року розглядалась колегією суддів у складі: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, що вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки під час судового розгляду жодним чином не повідомлялось про заміну складу суду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» заперечувало проти доводів касаційної скарги. Вважає, що апеляційний суд, вирішуючи вказаний спір, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «АТЛ» про визнання припиненими правовідносин призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року цивільну справу № 759/6703/16-ц передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ» укладено кредитний договір № 4, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «АТЛ» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає 105 000 000 грн, а ТОВ «АТЛ» зобов'язалося прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 31 травня 2012 року, а також сплатити плату за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4 між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого ТОВ «АТЛ» передало іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме:

- нежитлове приміщення № 855 (в літ. А), а саме: магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 447,90 кв. м;

- нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 732,8 кв. м;

- нежитлові приміщення (літ. А), а саме: нежитлові приміщення з № 1 по № 25 (групи приміщень №1) другого поверху, з № 1 по № 4 (групи приміщень № 1) надбудови загальною площею 1194,50 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежитлове приміщення, магазину сервісного центру з технічним обслуговуванням автомобілів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 844,3 кв. м;

- нежитлова будівля, цегляна, зазначена в плані літ. А-2, загальною площею 857,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Також 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 4/П-1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов'язань за кредитним договором у вигляді невідновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «АТЛ» зобов'язалося своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані проценти.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у ТОВ «АТЛ» перед ПАТ «ВТБ БАНК» виникла заборгованість, загальний розмір якої склав 270 063 364,82 грн.

Враховуючи наявність непогашеної кредитної заборгованості ПАТ «ВТБ Банк» в позасудовому порядку прийняло рішення задовольнити свої грошові вимоги до ТОВ «АТЛ» за рахунок предмета іпотеки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 194,5 кв. м, та здійснило за собою реєстрацію права власності на зазначений об'єкт іпотеки.

Вартість указаного предмета іпотеки відповідно до висновку звіту про експертну оцінку ринкової вартості нежитлової нерухомості від 02 вересня 2015 року становила 11 117 244 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення у іпотекодержателя права вимоги) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Наведена вище норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов'язань щодо виконання основного (кредитного) зобов'язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) від 20 червня 2018 року.

Вирішуючи цей спір, апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув.

Натомість, суд першої інстанції, із урахуванням указаних норм матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, у той час як рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та підлягає залишенню в силі.

Крім того, у травні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пашковський Д. В., подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п?ятою статті 403 ЦПК України.

Клопотання мотивовано тим, що з огляду на положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» правовідносини за кредитним договором припиняються закінченням досудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в будь-який спосіб, визначений договором та законом. При цьому визначення вартості предмета іпотеки, яка не є співмірною із розміром заборгованості, не має вказувати на можливість кредитора задовольнити свої вимоги шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Зазначене не узгоджується із розумінням судами положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» під час вирішення подібних спорів та вказує на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої є важливим для становлення практики справедливого судочинства в Україні.

Приписами частини п?ятої статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п?ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, а тому в задоволенні клопотання адвоката Пашковського Д. В., який діє в інтересах ОСОБА_1, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задоволено, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 536 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Пашковського Д. В., який діє в інтересах ОСОБА_1, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасувати. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» на користь ОСОБА_1 по 768 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, - з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк