Справа № 503/1918/18
Провадження № 2/503/95/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про тлумачення змісту заповіту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області про тлумачення змісту заповіту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_2, яким за життя 18.05.2001 року було складено заповіт. В заповіті зазначено, що на випадок своєї смерті сертифікат на право на земельну частку (пай), розміром 3,37 умовних кадастрових гектарів на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області він заповідає ОСОБА_1 Однак, ще за життя ОСОБА_2 виділив належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2.59 га та 20.03.2004 року отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області. Не будучи обізнаною у суттєвості різниці між поняттями земельна частка (пай) та земельна ділянка, розуміючи їх як одне й те саме покійний ОСОБА_2 не вніс зміни до заповіту. На даний час позивач прийняв спадщину, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,59 га, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. В зв'язку з цим позивач просить розтлумачити заповіт.

В підготовче засідання позивач не з'явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в підготовче засідання не з'явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 20.03.2004 року Кодимською райдержадміністрацією належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташована на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області.

18.05.2001 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений секретарем Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 38, згідно якого належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, розміром 3,37 умовних кадастрових гектарів на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області заповів ОСОБА_1, тобто позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер, про що Кодимським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис про смерть №301 від 23.07.2018 року.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташованої на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області.

Бажаючи оформити спадщину після смерті ОСОБА_2, позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Кодимської районної державної нотаріальної контори. Однак, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки в заповіті зазначено, що ОСОБА_2 заповідає ОСОБА_1 свій сертифікат на право на земельну частку (пай), а не земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.

Відповідно до статей 12, 76 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не може оформити спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2, оскільки в заповіті вказано, що заповідається сертифікат, а не земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже суд вважає, що з метою захисту права ОСОБА_1 на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного ОСОБА_2 18.05.2001 року на користь ОСОБА_1

При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із наступного.

Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця.

Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно п.17 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто, на момент складання заповіту право ОСОБА_2 на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, однак на момент відкриття спадщини це майно йому вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на землю, проте ОСОБА_2 не було внесено змін до заповіту.

Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_2 державного акта на право приватної власності на землю, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Отже, право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташовану на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, у ОСОБА_2 виникло після одержання ним зазначеного вище державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України).

Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право приватної власності на землю та на час смерті ОСОБА_2, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого 20.03.2004 року Кодимською РДА, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташована на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 заповідав йому саме земельну ділянку, власником якої він був.

Встановлені судом обставини вказують на обґрунтованість позовних вимог, що є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про тлумачення змісту заповіту задовольнити.

Розтлумачити зміст заповіту ОСОБА_2 від 18.05.2001 року, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області (зареєстровано в реєстрі за №38) таким чином, що волевиявлення ОСОБА_2 при вчиненні заповіту було спрямовано на те, що він заповів ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,59 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 20.03.2004 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя Б.С. Сердюк