КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8116/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3352/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання додаткових угод недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів та визнання додаткових угод недійсними.

Зазначав, що 26 липня 2007 року між закритим акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 105/2-50-7 про отримання позивачем кредиту, в сумі 19 000 дол. США. Відповідно до кредитного договору позичальник повинен сплачувати банку кошти (щомісячний платіж) до 25 липня 2017 року для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди.

Крім того, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 та додаткову угоду № 2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року, умовами яких передбачені тарифи на послуги по наданню кредиту.

Посилаючись на те, що обов'язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та позичальник уклав додаткові договори під впливом істотної помилки щодо своїх прав, ОСОБА_2 просив:

- визнати недійсною додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року, яка була 23 жовтня 2018 року укладена між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк»;

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року, яка була 23 жовтня 2018 року укладена між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при укладанні договору правове становище позичальника було суттєво погіршене, на шкоду його інтересам та всупереч законодавству, а встановлення такого несприятливого для споживача наслідку, як дострокове повернення всієї суми кредиту навіть за дрібне порушення договору, є дискримінаційною, несправедливою та незаконною умовою, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ч. 6 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказане та те, що суд не правильно дослідив природу кредиту і окремі матеріальні норми права, що стосуються недійсності правочину; не взяв до уваги норми міжнародного законодавства, на які посилався позивач та його юридичну неграмотність; а також ненадання банком при підписанні договору повної та достовірної інформації щодо наданих послуг, що не забезпечило свідомого вибору позивача, внаслідок чого ним було укладено додаткові угоди під впливом омани, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Про день і час учасники судового розгляду справи повідомлені належно, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність учасників судового розгляду справи.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 26 липня 2007 року між закритим акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 105/2-50-7 про отримання позивачем кредиту в сумі 19 000 дол. США (а.с.4).

Тарифами на послуги по наданню кредитів, який є додатком № 1 до зазначеного договору, передбачено сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку.

23 жовтня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року (а.с.8).

21 листопада 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року (а.с.9).

Згідно п. 1 додаткової угоди № 2 до договору, «Тарифи на послуги по наданню кредитів» в редакції додаткової угоди №1 від 23 жовтня 2008 року договору кредиту, втрачає чинність з моменту підписання цієї додаткової угоди - 21 листопада 2008 року.

Отже, додаткова угода №1 до договору втратила чинність 21 листопада 2008 року.

Згідно додатку № 1 «Тарифи на послуги по наданню кредитів» додаткової угоди №2 до договору кредиту, банком встановлені тарифи на послуги, як винагорода банку, за оформлення кредитної справи та відкриття позичково рахунку; оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору забезпечення за ініціативою позичальника; ведення кредитної справи позичальника (а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умов кредитних договорів, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно нього, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, остільки вони суперечить матеріалам справи.

Так, додатком №1 «Тарифи на послуги по наданню кредитів» додаткової угоди №2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року затверджено тарифи на послуги по наданню кредитів у вигляді комісії.

Зокрема, п. 1 додатку визначено, що за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку передбачена плата у розмірі 0,99 % від суми кредиту (мін.200грн., мах 5000грн.)

Пунктом 2 передбачено плату у розмірі 0,2 % (мах 500грн.) за оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору забезпечення за ініціативою позичальника, а пунктом 3 передбачена плата за ведення кредитної справи позичальника протягом одного року з моменту погашення кредиту у розмірі 100 грн. та давниною понад рік - 200 грн. (а.с.9).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, встановлена банком комісія за оформлення кредитної справи, оформлення додаткової угоди до кредитного договору та ведення кредитної справи є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене свідчить про неправильне застосування судом вищенаведених норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного та правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, а також постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15ц, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсною додаткової угоди № 2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що п. 1 додаткової угоди № 2 встановлено, що додаток №1 «Тарифи на послуги по наданню кредитів», в редакції додаткової угоди №1 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року, укладеного між сторонами втрачає чинність з моменту підписання цієї додаткової угоди (а.с.9).

Отже, позовна вимога щодо визнання недійсною додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року, яка була 23 жовтня 2008 року укладена між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», є такою, що не підлягає задоволенню з підстав втрати чинності у відповідності до додаткової угоди № 2.

Разом з тим, у задоволенні позову і в іншій частині вимог слід відмовити, враховуючи таке.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріали справи свідчать, що 24 вересня 2018 року під час провадження справи у суді першої інстанції ПАТ «Укрсоцбанк» було подано клопотання про застосування позовної давності (а.с.21,22).

Встановлено, що у суд за захистом прав та законних інтересів ОСОБА_2 звернувся 18 квітня 2018 року, в той час як додаткова угода № 2 до договору кредиту була укладена сторонами 21 листопада 2008 року (а.с.9,11).

Будь-яких доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав до відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 21 листопада 2008 року до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року - з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, а в частині вимог про визнання недійною додаткової угоди №1 від 23 жовтня 2008 року до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26 липня 2007 року - у зв'язку з тим, що вказана угода втратила чинність 21 листопада 2008 року.

За таких обставин, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 слід задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції й по справі слід ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання додаткових угод недійсними.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: