ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 672/54/19
Провадження № 22-ц/4820/1980/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р. С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромз апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року, суддя Сакенов Ю.К.,

встановив:

В січні 2019 року АТ КБ «Приватбанк», (далі - Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість по кредитному договору у розмірі 83878,56 грн. та 1921 грн. судових витрат.

В обґрунтування доводів позивач зазначив, що 15.12.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, «Тарифами банку» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Позичальник зобов`язання по кредитному договору не виконала, у зв`язку з чим станом на 18.11.2018 року заборгованість за кредитом становила 83878,56 грн., що складається з: тіла кредиту - 12560,00 грн., відсотків за користування кредитом - 17406,22 грн., пені - 49441,93 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 3970,41 грн.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 12560,00 грн. заборгованості за кредитним договором та 287,57 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо суми несплачених процентів за користуванням кредитом та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості зі сплати процентів з користування кредитом є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача суми несплачених процентів, чим допустив порушення норм ЦК України та умов кредитного договору.

Наголошував на тому, що укладений кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, що свідчить про згоду останньої з усіма умовами вказаного договору.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, колегія суддів, керуючись, в тому числі роз`ясненнями, викладеними в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду саме в частині відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником шляхом підписання анкети-заяви від 15.12.2010 року укладено кредитний договір про надання кредиту в розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно з розрахунком заборгованості внаслідок невиконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 18.11.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 83878,56 грн., що складається з: тіла кредиту - 12560,00 грн., відсотків за користування кредитом - 17406,22 грн., пені - 49441,93 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 3970,41 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору б/н від 15.12.2010 року сторонами не було погоджено умови щодо порядку, розмірів і строків нарахування та погашення відсотків за користування кредитним коштами, а також щодо неустойки за прострочення виконання зобов`язань за цим договором. При цьому суд дійшов висновку про те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які визначають порядок, розміри та строки погашення заборгованості та встановлюють відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, не можна вважати складовою кредитного договору б/н від 15.12.2010 року, оскільки позивачем не надано доказів, що Умови та Правила надання банківських послуг, які додані до позовної заяви, розуміла позичальниця ОСОБА_1 при укладенні договору та погодилась з ними.

Висновок суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 15.12.2010 року укладено договір № б/н, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 9000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15.12.2010 року ОСОБА_1 надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

За розрахунком банку станом на 18.11.2018 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 83878,56 грн., що складається з: тіла кредиту - 12560,00 грн., відсотків за користування кредитом - 17406,22 грн., пені - 49441,93 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 3970,41 грн.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надані докази на підтвердження конкретних запропонованих відповідачу умов та правил банківських послуг, а надані банком анкета-заява, витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил банківських послуг не можуть бути розцінені як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Внаслідок чого відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді істотні умови договору щодо суми кредиту, ціну договору, яка встановлена у формі сплати тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи Банк, пред`являючи вимоги щодо погашення кредиту, просив, окрім заборгованості за тілом кредиту, також стягнути проценти за користування кредитом.

Обґрунтовуючи свої вимоги Банк, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.12.2010 року, посилається на роздруківки витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua).

Надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 15.12.2010 року будь-яких даних щодо погоджених сторонами істотних умов договору (суми кредиту, ціни кредиту, умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, умов щодо розміру і порядку їх нарахування) не містить.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачка ознайомилась та погодилася саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявної в матеріалах справи та дослідженої судом копії анкети-заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що дана анкета-заява містить істотні умови властиві для даного типу договору, оскільки позивачем не надано жодного підтвердження про погодження ОСОБА_1 відсоткової ставки у розмірах: 2,7% в місяць(32,40% річних), 3,5% в місяць (42% річних) та інших істотних умов договорів.

Доводи представника банку про те, що відповідачка частково виконуючи умови договору сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії, таким чином визнавала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів не можуть бути прийняті судом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позичальник сплачувала суми на погашення кредиту з урахуванням відсотків, пені та комісії. Виписка про рух коштів за рахунком, надана банком на підтвердження своїх доводів, підтверджує внутрішні операції Банку щодо розподілення, на власний розсуд, отриманих від позичальника коштів на погашення існуючої, на думку позивача, заборгованості по процентам, пені, комісії, та не є належним доказом визнання позичальником зобов`язань по сплаті процентів, пені тощо.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року

Судді Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова