КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/1795/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.
провадження №22-ц/824/1602/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року у складі судді Яровенко Н.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання однією сім'єю, -

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що від 30 грудня 2003 року вона спільно проживала з відповідачем. Проживаючи спільно, вони вели спільне господарство, спільно формували сімейний бюджет, були пов'язані спільним побутом, разом відпочивали та подорожували, а також мали спільні права та обов'язки.

У зв'язку з тим, що їхнє спільне життя нічим не відрізнялося від подружнього, між ними завжди панували взаємоповага та порозуміння, а тому питання про реєстрацію шлюбу між ними не виникало. Як подружня пара вони часто приймали в себе гостей, разом навідували родичів, друзів та знайомих, у яких не виникало питань щодо справжності їхнього подружнього життя. За час сумісного проживання ними було придбане нерухоме майно, яке є їх сумісною власністю.

Проте, наприкінці 2011 року їхні стосунки зазнали змін і цивільний чоловік ОСОБА_3 частіше почав вчиняти дії, не погоджуючи їх з ОСОБА_2, а саме, почалися сварки і 10 жовтня 2011 року їхнє подружнє життя припинилося.

Тому просила суд встановити факт проживання її (ОСОБА_2.) та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу від 30 грудня 2003 року до 10 жовтня 2011 року; визнати спільною сумісною власністю її (ОСОБА_2.) та ОСОБА_3: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; однокімнатну квартиру, загальною площею 34,4 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2; одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 вересня 2004 року до жовтня 2011 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне нерухоме майно: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2; одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 654 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсоцбанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, а саме, в частині визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та ухвалення в цій частині нового рішення, яким відмовити в задоволенні зазначених вимог.

Свої вимоги в апеляційній скарзі АТ «Укрсоцбанк»обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 має непогашену заборгованість перед АТ «Укрсоцбанк» за Договором про іпотечний кредит №МКТО-85 від 30.03.2007 року та Договором про іпотечний кредит №МКТС-23 від 16.04.2007 року, в зв'язку з чим 07.06.2018 року йому було направлено вимоги про необхідність погашення боргу, який станом на 31.05.2018 року становив 53 200 356 грн. 67 коп.

Зазначає, що 19.07.2018 року з метою примусового стягнення вказаної заборгованості за заявами АТ «Укрсоцбанк» приватним нотаріусом КМНО Осипенком Д.О. було вчинено виконавчі написи на нерухоме майно, яке було передано ОСОБА_3 в іпотеку, зокрема, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, та одинадцятикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав доведеним факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01.09.2004 року до жовтня 2011 року, а відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно, а саме: нежилі будівлі, загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; однокімнатна квартира, загальною площею 34,4 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1; трикімнатна квартира, загальною площею 70,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2; одинадцятикімнатна квартира, загальною площею 422 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 14.07.2005 року, договором купівлі-продажу квартири від 30.02.2004 року, договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2006 року та свідоцтвом про право власності від 12.12.2007 року.

Як зазначала ОСОБА_2, вона з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах від 30 грудня 2003 року до 10 жовтня 2011 року та майно, а саме: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; однокімнатна квартира, загальною площею 34,4 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1; трикімнатна квартира, загальною площею 70,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2; одинадцятикімнатна квартира, загальною площею 422 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3, є їх спільною сумісною власністю.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона перебуває в дружніх стосунках з позивачем від 2000 року. ОСОБА_2 познайомилась з ОСОБА_3 в 2001 році. Від кінця 2003 року вони стали проживати однією сім'єю по АДРЕСА_5. Вона іноді приходила до них в гості і сторони (ОСОБА_2 та ОСОБА_3.) вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Також вони бажали спільних дітей. ОСОБА_2 проживала з відповідачем, постійно працювала та мала хорошу заробітну плату.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є подружкою позивачки від 2003 року і з того часу перебуває в дружніх стосунках з відповідачем. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом проживали від 2003 року до 2011 року як сім'я. Будучи подружкою, воначасто приходила до них в гості. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і постійно говорили про бажання мати спільних дітей та не перебували в інших шлюбах.

Свідок ОСОБА_7, яка є подружкою позивачки від 1999 року, в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_2 вона познайомилася ще в 1997 році, оскільки вони разом працювали. Починаючи від 2003 року ОСОБА_2 почала проживати разом з ОСОБА_3 однією сім'єю і переїхала до нього в квартиру на АДРЕСА_5. Весь час вони проживали в цій квартирі разом однією сім'єю, мали спільний бюджет та разом вирішували всі питання щодо майна. ОСОБА_2 весь час працювала та мала хорошу заробітну плату і не була матеріально залежна від ОСОБА_3. Ствердила, що за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 все майно придбали разом.

Свідок ОСОБА_8, яка від 1990 року працювала разом з відповідачем, і перебуває в приятельських відносинах зі сторонами, ствердила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали разом зустрічатись ще в 2001 році. Починаючи від 2003 року і до жовтня 2011 року вони проживали разом в його квартирі по АДРЕСА_5. ОСОБА_3 до ОСОБА_2 також жив з жінкою, від якої у нього є спільна дитина, але це теж не була сім'я. На її переконання, не дивлячись на їх сумісне проживання, дані відносини не можна назвати сімейними, оскільки сімейні відносини мають бути офіційно оформлені.

Свідок ОСОБА_9, який перебуває в дружніх стосунках з відповідачем від 1997 року пояснив суду, що з позивачкою теж перебуває в дружніх стосунках від 2000 року і від 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом в квартирі відповідача. ОСОБА_2 в квартирі була господинею, але, на його думку, не дружиною. Гроші на спільний побут вони витрачали разом. Щоб відносини назвати сімейними, вони повинні бути оформлені офіційно.

Суд першої інстанції вірно вважав відсутніми законні підстави для встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах від 30 грудня 2003 року до 01 вересня 2004 року. Що стосується дати, до якої позивач вважає, що між нею та відповідачем були сімейні відносини, а саме, 10 жовтня 2011 року, то з доказів, наданих сторонами в судовому засіданні, встановити безпосередньо дату закінчення сімейних відносин не можливо, а тому суд вірно встановив часом припинення сімейних відносин жовтень 2011 року.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З врахуванням показів свідків, суд вірно вважав доведеним факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01.09.2004 року до жовтня 2011 року.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

За період сумісного проживання від 01.09.2004 року до жовтня 2011 року було придбано наступне майно: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2; одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що спірне майно є його особистою власністю, а тому суд вірно вважав за необхідне визнати вказане майне спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Що стосується однокімнатної квартири, зальною площею 34,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, то дана квартира не могла бути визнаною спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки згідно договору купівлі продажу спірної квартири вона була придбана 13.02.2004 року, тобто в той період, який не визнаний судом як період спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: