Постанова

Іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 355/192/16-ц

провадження № 61-22496св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Приходька К. П., Голуб С. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та користувачем земельної ділянки, на якій розташовано зазначений будинок.

Суміжна земельна ділянка, як спадкове майно, набуто у власність відповідачем.

В домогосподарстві відповідача є літня кухня, збудована його батьками, яка розташована на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва і відноситься до земель загального користування, а тому є самочинним будівництвом.

Дана будівля створює перешкоди позивачу для проведення газової мережі та здійснення автомобільного під'їзду до свого будинку, а також для оформлення права власності на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні позивача.

ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_5 знести за власний рахунок самочинно збудоване господарське приміщення - літню кухню, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня

2017 року, з урахуванням ухвали Баришівського районного суду Київської області від 19 грудня 2017 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 знести за власний рахунок самочинно збудоване господарське приміщення - літню кухню (будівля Б згідно технічного паспорта) розташовану за адресою: АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 146,80 грн судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що судовими рішеннями встановлено, що спірна будівля літньої кухні побудована на землях загального користування та перешкоджає позивачу в здійсненні його прав, а тому підлягає знесенню.

Постановою апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 251,71 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав або інтересів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

22 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року та залишити в силі рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судоми норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи є припущеннями на яких не може гуртуватися доказування, оскільки відповідачем не надано суду жодного доказу, який би спростував докази та факти позивача.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Баришівського районного суду Київської області.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом з метою захисту свого порушеного права користування власним майном, зокрема будинком АДРЕСА_1, а саме: не має змоги провести газову мережу до свого будинку, не має автомобільного під'їзду до свого будинку, а також не може оформити право власності на земельну ділянку під будинком, яка перебуває в його користуванні.

ОСОБА_4 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 07 травня 1996 року.

Суміжним землевласником позивача була ОСОБА_7, якій на праві власності належав житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_7 рішенням Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області від 12 квітня 2007 року, на підставі якого остання 26 грудня 2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня

2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2015 року, рішення Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області від 12 квітня 2007 року у частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,2500 га по АДРЕСА_2. Встановлено, що у власність

ОСОБА_7 передано земельну ділянку, частина якої знаходиться на території вуличної мережі села Морозівка, тобто на землях загального користування, що суперечить положенням пункту «а» частини третьої статті 83 ЗК України, згідно з якою заборонено передавати у приватну власність землі загального користування населених пунктів, а саме: майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо.

Ухвалюючи рішення, Оболонський районний суд міста Києва керувався тим, що факт часткового знаходження переданої у власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,2500 га на території вуличної мережі села Морозівка підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 січня 2014 року № 01/29/14-15.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 08 жовтня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2016 року, визнано недійсним державний акт серії

НОМЕР_1 від 26 грудня 2009 року, на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, виданий на ім'я ОСОБА_7 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий № НОМЕР_2; скасовано реєстрацію зазначеного державного акта.

Згадка про літню кухню в домоволодінні ОСОБА_7, яка є предметом спору, з'явилась в погосподарських книгах № 4 за 1983 - 1985 роки та № 4 за 1986 - 1990 роки, що погоджується з технічним паспортом домоволодіння, в якому рік побудови даної будівлі зазначений 1980 рік.

Норми права, які підлягають застосуванню:

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з'ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з'ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від

19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість проведення позивачем газової мережі до свого будинку у зв'язку із будівництвом літньої кухні. Позивачем не надано суду відповідного висновку експерта, проектної документації чи письмової відмови газопостачальної організації у проведенні мережі. Також не надано доказів неможливості оформити право власності на земельну ділянку під будинком, яка перебуває в його користуванні, та доказів перешкоджання відповідачем у вчиненні таких дій, що свідчило б про порушення його законних прав та інтересів. Суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки захисту в судовому порядку з підстав передбачених статтею 376 ЦК України, підлягає лише дійсне порушене право.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська