МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/4598/18 Категорія 50
Провадження № 22-ц/812/536/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року, постановлене під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. в приміщенні суду о 09 год. 43 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2006 року до 22.09.2009 року, коли шлюб було розірвано і з того часу вони проживають окремо. Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.02.2009 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і до його повноліття. На сьогоднішній день відповідач сплачує аліменти іноді і в сумі, яку сам визначить. Станом на 01.07.2018 року аліменти ним були сплачені лише раз за півроку та після багаторазових нагадувань. Також позивачка зазначала, що їй не вистачає коштів, щоб самостійно утримувати дитину. На даний час вона працює, але тих коштів, що вона заробляє недостатньо для того, щоб гідно утримувати, виховувати та лікувати дитину (окрім ОСОБА_4 вона має на утриманні ще одну дитину). Через деякі проблеми із здоров'ям (дифузне збільшення щитовидної залози, гіперплазія І ст. з ізоехогеним вузлом; плосковальгусна деформація стоп; ерітроцитурія неясного генезу) ОСОБА_4 потребує періодичного медичного нагляду та лікування, що тягне за собою збільшення витрат на його утримання, які вона самотужки витрачає на його належне забезпечення та повноцінний розвиток. Окрім цього, вона несе витрати ще й на шкільні потреби, ремонти, іграшки, їжу, одяг і взуття, комунальні послуги щомісячно, що взагалі не забезпечується поточними аліментами, які відповідач сплачує раз на півроку. На підставі викладеного, позивачка просила суд збільшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2009 року, стягнувши з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до його повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2006 року по 22 вересня 2009 року. Шлюб між сторонами розірвано, свідченням чого є свідоцтво про розірвання шлюбу від 22 вересня 2009 року. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2009 року з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнуто аліменти у розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 26.11.2008 року до його повноліття.

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 окрім інших, зареєстровані ОСОБА_1 (позивачка), син - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_9

Із долучених позивачкою до матеріалів справи виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 результатів обстежень щитовидної залози, результатів лабораторних дослідів вбачається наявність проблем із здоров'ям у дитини сторін.

Із довідки Департаменту праці та соціального захисту Управління соціальних виплат і компенсацій Інгульського району від 11 травня 2018 року вбачається, що позивачка знаходиться на обліку в УСВК Інгульського району ДПСЗН ММР і отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям, розмір якої за листопад 2017 року склав 2041,99 грн., за грудень 2017 року - 2203,29 грн., за січень, лютий, березень, квітень, травень 2018 року по 1961,87 грн.

Згідно довідки про отримання аліментів від 04.07.2018 року позивачка отримує від відповідача аліменти. За період з 01.01.2018р. по 01.07.2018р. аліменти за січень, лютий, березень, квітень, травень 2018 року не сплачувались, а в червні 2018 року було сплачено 4750,00 грн. згідно з виконавчим листом №2-1330 від 30.03.2011 року, виданим Корабельним районним судом м. Миколаєва. Відповідачем надано копії квитанцій про сплату аліментів за січень 2018 - 950 грн., лютий 2018 - 950 грн., за березень 2018 - 950 грн., квітень 2018 - 950 грн., травень 2018 - 950 грн., листопад 2018 - 1000 грн.

Із довідки про дохід від 15.01.2018 року вбачається, що відповідач працював в ТОВ «Єлектрим-2000» з 01.02.2003 року по 05.12.2017 рік на посаді начальника монтажної дільниці та загальна сума нарахованої йому заробітної плати за період з січня 2015 по грудень 2017 рік склала 146441,08 грн., сума утримання податку з доходів - 24279,65 грн., сума утриманих аліментів - 32792,18 грн., сума зарплати без податку - 85183,69 грн. Відповідно до довідки від 04.06.2018 р. №7523 відповідач працює в ТОВ «Елпромпроект» з 30.01.2018 року та його дохід з 30.01.2018 по 31.05.2018 склав 19247,62 грн.

Згідно звіту про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Елпромпроект» щодо ОСОБА_2, за постановою від 03.07.2018 р. ВП №12192557, виданою за виконавчим листом №2-1330 від 19.02.2009 за період з 01.08.2018 по 12.10.2018 рік було здійснено відрахування у розмірі 25% від заробітної плати, що становить за серпень 2018 - 1046,50 грн., вересень 2018 року - 1046,50 грн., жовтень 2018 - 1139, 12 грн., з приміткою звільнено з 12.10.2018 р. згідно наказу №1210-5КО від 12.10.2018 року.

Окрім того відповідачем надано довідку від 19.09.2018 р. №260, видану Тарасівською сільською радою, про те що син ОСОБА_4 дійсно проживав без реєстрації в АДРЕСА_2 з бабусею ОСОБА_10 (матір'ю відповідача) з 02.11.2016 року по 25.01.2018 року, та довідку від 19.09.2018 №45, видану Тарасівським навчально-виховним комплексом «дошкільний навчальний заклад-загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів» Первомайської районної ради Миколаївської області про те, що син сторін навчався у Тарасівському НВК Первомайського району Миколаївської області з 02.11.2016 року по 25.01.2018 рік. Дані факти позивачкою у відповіді на відзив не заперечуються.

Свідоцтвом про народження ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, серії НОМЕР_2, підтверджується факт, що у відповідача окрім сина ОСОБА_4 є ще неповнолітня донька, яка теж потребує належного утримання.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності та врахувавши положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ст. 192, 185,183,182 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та достовірних доказів, які б підтвердили наявність, визначених статтею 192 СУ України підстав для збільшення розміру аліментів.

Також, суд першої інстанції взяв до уваги добровільну участь відповідача в утриманні сина ОСОБА_4, окрім обов'язкової сплати аліментів та те, що у відповідача на утриманні є ще одна неповнолітня дитина.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив також з того, що наявність витрат пов'язаних з лікуванням, навчанням дитини, придбанням одежі, іграшок та інших необхідних для життя та гармонійного розвитку дитини речей, може бути підставою для стягнення додаткових витрат на дитину в порядку визначеному статтею 185 СК України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Висновки суду про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов'язаний з'ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров'я.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка просила збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з 1/4 частини до 1/3 частини всіх видів заробітку боржника, посилаючись на те, що відповідач сплачує аліменти нерегулярно, а їй не вистачає коштів, щоб самостійно утримувати дитину, а також на те, що через проблеми із здоров'ям (дифузне збільшення щитовидної залози, гіперплазія І ст. з ізоехогеним вузлом; плосковальгусна деформація стоп, які діагностовані декілька років тому, та ускладнення з нирками у вигляді ерітроцитурії неясного генезу після перенесеного вірусного захворювання на початку 2018р.) ОСОБА_4 потребує періодичного медичного нагляду та лікування, що тягне за собою збільшення витрат на його утримання.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем регулярно сплачувались аліменти на утримання дитини у визначеному судом розмірі. Проте, ним була допущена заборгованість по сплаті аліментів в першому півріччі 2018р., яка в подальшому була погашена. В період з 02.11.2016 року по 25.01.2018 року син сторін з позивачкою не проживав, так як жив з матір'ю відповідача та відвідував Тарасівський НВК «дошкільний навчальний заклад-загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів» Первомайської районної ради Миколаївської області. За цей час відповідачем також були сплачені аліменти на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_4. Як пояснив відповідач, у них з позивачкою виник спір стосовно сплачених ним аліментів за зазначений період, тому він не сплачував аліменти з січня по травень 2018р., але в подальшому погасив дану заборгованість.

Слід зазначити, що сама по собі наявність заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням суду, оскільки в такому випадку законом передбачений інший спосіб захисту інтересів стягувача, а саме шляхом звернення до суду з позовом про стягнення неустойки(пені) у відповідності до положень ст. 196 СК України.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги стосовно не врахування судом того, що після стягнення аліментів на утримання сина сторін за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2009 року, у дитини виявлено ряд захворювань, а саме в 2014р.- дифузне збільшення щитовидної залози, гіпертензія1 ст. з ізоехогеним вузлом, а в наступні роки - плосковальгусну деформацію стоп, у зв'язку з чим йому рекомендовано носіння ортопедичних устілок, а також те, що син сторін у 2018р. декілька разів перебував на стаціонарному лікуванні в Миколаївській дитячій лікарні №2 через ускладнення з нирками після перенесеного вірусного захворювання, так як даним обставинам судом була надана правова оцінка, виходячи з предмету позову у даній справі та з урахуванням положень ст. 185 СК України.

Так, згідно із ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з необхідністю розвитку здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо.

За ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У справі, яка переглядається, позивачка не заявляла вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, передбачених ст. 185 СК України, в тому числі і витрат на придбання ортопедичного взуття чи ортопедичних устілок, ліків, тощо.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про незадовільний стан здоров'я сина ОСОБА_4 не є підставою для зміни рішення суду у даній справі стосовно розміру аліментів на його утримання, так як предметом розгляду у даній справі в межах заявлених позовних вимог є саме аліментні платежі на звичайне утримання дитини, тобто забезпечення її фізичного та духовного розвитку. Хвороба дитини відноситься за діючим законодавством до додаткових витрат на дитину, стягнення яких передбачено ст. 185 СК України, однак таких вимог у даній справі у встановленому законом порядку заявлено не було, що не є перешкодою для звернення позивачки до суду з самостійними вимогами стосовно даних обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що стягненням додаткових витрат на придбання ліків будуть відшкодовуватися не всі витрати, які позивачка вимушена нести у зв'язку з лікуванням дитини (дотримання спеціальної дієти, профілактика захворювань, тощо), не підтверджені належними та допустимими доказами у справі у вигляді конкретних рекомендацій лікарів стосовно спеціальної дієти, тривалості дотримання її чи здійснення профілактичних заходів.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на неврахування судом погіршання її матеріального стану у зв'язку з народженням нею у 2015 році дитини за умови того, що у відповідача у 2012 році також народилася дочка ОСОБА_11, яка знаходиться на його утриманні, також не є підставою для скасування чи зміни рішення.

При цьому колегія суддів враховує, що за даною категорією справ матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, а не у зв'язку з погіршення її матеріального становища, оскільки платник аліментів у даній справі має зобов'язання щодо утримання своєї дитини, а не позивачки, яка в свою чергу також має нести витрати на утримання дитини сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб'єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року