Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 640/13332/14-ц

провадження № 61-12964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Гуцал Л. В., Піддубного Р. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі 1/2 частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі 1/2 частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0999 га.

На обґрунтування позову вказала, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку загальною площею 96,7 кв. м з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н. В. за реєстровим № 3032, та 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2014 року.

Власниками іншої 1/2 частини домоволодіння є відповідачі, частки яких складають: померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - 283/1600 частин (61/800 частин - на підставі свідоцтва про право власності, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1982 року за реєстровим № 5-4131, та 161/1600 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1982 року за реєстровим № 5-4133); ОСОБА_2 - 283/1600 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 2012 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровими № 1-250; ОСОБА_2 - 161/1600 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1982 року за реєстровим № 5-4131; ОСОБА_3 - 534/2400 частин (356/2400 - на підставі договору дарування, посвідченого 09 серпня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тонкою М. О. за реєстровим № 1404, та 178/2400 - договору дарування, посвідченого 03 червня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С. В. за реєстровим № 2198).

1/2 частина земельної ділянки АДРЕСА_1 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2014 року належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що між нею та відповідачами виникли неприязні стосунки, ОСОБА_1 просила виділити в натурі 1/2 частину домоволодіння загальною площею 96,7 кв. м з відповідною частиною надвірних будівель загальною площею 36,3 кв. м № 6, на АДРЕСА_1 , а саме: сараї літ. «М» та літ. «Г», вбиральні літ. «О», літ. «У» та літ. «Х», огорожі № 2, 4, 6, 7 загальною площею 92,5 кв. м та замощення № 1 площею 23,5 кв. м; виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року ОСОБА_4 , замінена на належного відповідача - ОСОБА_2 - спадкоємицю 283/1600 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 грудня 2012 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-250.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року у складі судді Нев`ядомського Д. В. позов задоволено. ОСОБА_1 виділено 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 літ. «А-1» з житловими кімнатами 1-1 площею 13,3 кв. м, 1-2 площею 15,2 кв. м, кухнею літ. а-1 - 1-3 площею 6,2 кв. м, з надвірними будівлями - тамбур літ. «а-5», сараї літ. «Г», «М», вбиральня літ. «О», замощення літ. 1, ворота № 4 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0999 га за цією ж адресою (приватизовану земельну ділянку площею 499,5 кв. м та земельну ділянку для постійного користування площею 155,5 кв. м).

Межа між земельними ділянками співвласників проходить у такий спосіб: на відстані 7,25 м від домоволодіння НОМЕР_1 по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; від стіни житлового будинку літ. «А-1» поворот праворуч відрізок довжиною 1,66 м; поворот до сторони домоволодіння НОМЕР_2 відрізок довжиною 6,43 м; поворот до тильної сторони земельної ділянки відрізок 5,85 м; поворот до домоволодіння НОМЕР_1 відрізок, що проходить по стіні самовільно зведеного сараю літ. «АВ»; від кута самовільно зведеного сараю літ. «АВ» по прямій відрізок, що розподіляє тильну сторону приватизованої ділянки на відрізки 11,24 м та 11,24 м; по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону земельної ділянки, що надана в постійне користування на відрізки 10,78 м та 11,24 м. По запропонованому варіанту виділу земельної ділянки необхідно закласти існуючий вхід в самовільно зведений сарай літ. «АВ» та влаштувати новий.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 12504/848, складеним 30 січня 2015 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса можливий один варіант виділу позивачу частки житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною адресою з відступом від ідеальної частки співвласника та два варіанти виділу частини земельної ділянки (відповідно до ідеальної частки та з відступом від ідеальної частки). Виділ 1/2 частини земельної ділянки проведено за першим варіантом, тобто відповідно до ідеальної частки ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року змінено в частині виділення земельної ділянки. Виділ земельної ділянки проведено за висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2328/6658, складеним 30 червня 2016 року експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса. Земельну ділянку площею 78 кв. м на АДРЕСА_1 залишено у спільному користуванні всіх співвласників. ОСОБА_1 виділено: приватизовану ділянку площею 499,5 кв. м (26 кв. м (78/3) спільного користування усіх співвласників та 473,5 кв. м в індивідуальне користування); ділянку постійного користування площею 155,5 кв. м. Межа між земельними ділянками співвласників повинна проходити у такий спосіб: на відстані 7,25 м від домоволодіння НОМЕР_1 по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; від стіни житлового будинку по прямій відрізок довжиною 2,0 м до кута сараю літ. «АГ»; по зовнішнім стінам сараю літ. «АГ»; від кута самовільно зведеного сараю літ. «АВ» по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону приватизованої ділянки на відрізки 11,24 м та 11,24 м; по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону земельної ділянки, що надана в постійне користування на відрізки 10,78 м та 11,24 м. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що в суді апеляційної інстанції судовий експерт Осипенко К. О . пояснила, що за висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2328/6658 немає відступлення від ідеальних часток сторін. При цьому кожна із сторін має право на спільне користування земельною ділянкою. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 - представник ОСОБА_3 пояснили, що межі земельної ділянки порушені, тому вирішення спору згідно з Висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2328/6658 забезпечить доступ всіх співвласників до користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 . З огляду на вищенаведене апеляційним судом ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку за висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2328/6658, складеним 30 червня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду є правильним та обґрунтованим, натомість суд апеляційної інстанції припустився помилки та скасував правильне по суті рішення.

Доводами касаційної скарги є те, що при вирішенні справи суд апеляційної інстанції не мав права приймати нові докази та призначати у справі додаткову експертизу. Проведена у справі додаткова експертиза ґрунтується на доказах, які було прийнято апеляційним судом з порушенням норм процесуального права.

Варіант розподілу земельної ділянки запропонований додатковою будівельно-технічною експертизою суттєво відрізняється від першого варіанту і на думку заявника не враховує її інтереси як власника земельної ділянки.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду м. Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 березня 2018 року справу № 640/13332/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку загальною площею 96,7 кв.м з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_8 , зареєстрованого 22 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н. В. в реєстрі за № 3032. До складу наведеного вище житлового будинку також входять й надвірні будівлі загальною площею 36,3 кв. м, які розміщені на земельній ділянці на АДРЕСА_1 і становлять з будинком одне ціле.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2014 року, що набуло чинності 15 квітня 2014 року, за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0999 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 310136600:07:047:0008) в порядку спадкування за заповітом. 29 квітня 2014 року позивачем було отримано Витяг (індексний номер 21115790) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0999 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 встановлено, що його конструктивні елементи збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом. Квартири, що розташовані в даному житловому будинку мають три окремі входи, підведені до кожної з них і окремо комунікації.

Згідно висновку судової комплексної будівельно-технічної та земельної експертизи від 30 січня 2015 року №12504/848 встановлено, що можливий один варіант виділу у натурі 1/2 частини житлового будинку загальною площею 96,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. А-1 з житловими кімнатами 1-1, площею 13.3 кв. м, 1-2, площею 15,2 кв. м, кухнею літ. а-1 - 1-3, площею 6.2 кв. м, з надвірними будівлями: тамбур літ. «а-5», сарай літ. «Г», сарай літ. «М», вбиральня літ. О, замощення літ. І, ворота №4.

Також можливі два варіанти виділу 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0999 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:047:0008).

Перший варіант: приватизовану ділянку площею 499,5 кв. м та ділянку постійного користування площею 155,5 кв. м. Межа між земельними ділянками співвласників проходить у такий спосіб: на відстані 7,25 м від домоволодіння НОМЕР_1 по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; від стіни житлового будинку літ. «А-1» поворот праворуч відрізок довжиною 1,66 м; поворот до сторони домоволодіння НОМЕР_2 відрізок довжиною 6,43 м; поворот до тильної сторони земельної ділянки відрізок 5,85 м; поворот до домоволодіння НОМЕР_1 відрізок, що проходить по стіні самовільно зведеного сараю літ. «АВ»; від кута самовільно зведеного сараю літ. «АВ» по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону приватизованої ділянки на відрізки 11,24 м та 11,24 м по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону земельної ділянки, що надана в постійне користування на відрізки 10,78 м та 11,24 м. По запропонованому варіанту виділу земельної ділянки необхідно закласти існуючий вхід в самовільно зведений сарай літ. «АВ» та влаштувати новий.

Другий варіант: ОСОБА_1 пропонується виділити приватизовану ділянку площею 486 кв. м, (що на 13,5 кв. м менше ніж покладено на ідеальну частку співвласника) та ділянку постійного користування площею 155,5 кв. м. Межа між земельними ділянками співвласників проходить у такий спосіб: на відстані 7,25 м від домоволодіння НОМЕР_1 по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; по зовнішній стіні житлового будинку літ. «А-1» ; від житлового будинку літ. «А-1» по прямій відрізок довжиною 2,0 м до кута самовільно зведеного сараю літ. «АГ»; по прямій відрізок, що проходить по зовнішній стіні самовільно зведеного сараю літ. «АГ»; від кута самовільно зведеного сараю літ. «АВ» по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону приватизованої ділянки на відрізки 11,24 м та 11,24 м, по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону земельної ділянки, що надана в постійне користування на відрізки 10,78 м та 11,24 м. Для обслуговування частини зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-1» пропонується встановити земельний сервітут. Земельну ділянку біля стіни виділити ОСОБА_1 при цьому інші співвласники мають право використовувати цю земляну ділянку для обслуговування частини зовнішньої стіни.

У Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 21115790) на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0999 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності на зазначену вище частину земельної ділянки є приватна, вид спільної власності - спільна часткова.

В суді апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням народного суду Московського району м. Харкова від 07 серпня 1964 року земельна ділянка площею 237 кв. м біля житлового будинку надана у сумісне користування співвласників. За цей час змінився склад домоволодіння (частина будівель та споруд знесена, частина добудована), змінилась площа та конфігурація земельної ділянки та її правовий статус, з`явився додатковий вхід до домоволодіння.

За висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2328/6658, складеним 30 червня 2016 року, можливий один додатковий варіант виділу земельної ділянки з урахуванням рішення народного суду Московського району м. Харкова від 07 серпня 1964 року. Земельну ділянку площею 78 кв. м пропонується залишити у спільному користуванні всіх співвласників. При цьому ОСОБА_1 пропонується виділити: приватизовану ділянку площею 499,5 кв. м (26 кв. м (78/3) спільного користування усіх співвласників та 473,5 кв. м в індивідуальне користування); ділянку постійного користування площею 155,5 кв. м. Вказано, що межа між земельними ділянками співвласників повинна проходити у такий спосіб: на відстані 7,25 м від домоволодіння НОМЕР_1 по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; від стіни житлового будинку по прямій відрізок довжиною 2,0 м до кута сараю літ. «АГ»; по зовнішнім стінам сараю літ. «АГ»; від кута самовільно зведеного сараю літ. «АВ» по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону приватизованої ділянки на відрізки 11,24 м та 11,24 м; по прямій відрізок, що розділяє тильну сторону земельної ділянки, що надана в постійне користування на відрізки 10,78 м та 11,24 м. Інших варіантів виділу земельної ділянки з урахуванням рішення народного суду Московського району м. Харкова від 07 серпня 1964 року експертом не надано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції прийняв нові докази та призначив додаткову експертизу, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо у засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 31 ЦПК України 2004 року сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Якщо висновки експертизи будуть необґрунтованими, неясними, такими, що викликають сумніви чи суперечать матеріалам справи, суд не позбавлений можливості призначити додаткову чи повторну експертизи для встановлення характеру правовідносин між сторонами спору (стаття 150 ЦПК України 2004 року).

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку, ураховуючи рішення народного суду Московського району м. Харкова від 27 серпня 1964 року та призначаючи у справі додаткову експертизу, суд апеляційної інстанції діяв в межах наданих йому цивільним процесуальним законом повноважень.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що варіант розподілу земельної ділянки запропонований додатковою будівельно-технічною експертизою суттєво відрізняється від першого варіанту і на думку заявника не враховує її інтереси як власника земельної ділянки, адже вони зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Узагальнюючи наведене колегія суддів зазначає, що Верховний Суд здійснює оцінку обґрунтованості та законності оскаржуваного судового рішення в межах доводів касаційної скарги, а суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 57-60, 212-213, 315 ЦПК України 2004 року, а тому оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядається в межах доводів касаційної скарги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська