22-ц/804/708/19
221/5011/18

Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 221/5011/18

Номер провадження 22-ц/804/708/19

12 березня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Єфремової О.В.

сторони:

позивач ОСОБА_2,

відповідач Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця",

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року, у складі судді Чальцевої Т.В.

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 05.09.2016 року він був прийнятий, згідно наказу від 31.08.2016 року № 1/ОС на посаду заступника начальника управління у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу « Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ « Українська залізниця». 17.07.2017року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату, згідно наказу від 10.07.2017 року № 7179/ДН ос, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці, але повний розрахунок при звільненні з ним проведений не був. Просив стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь суму заборгованості із заробітної плати з березня 2017 року по 17.07.2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку на загальну суму 23 576 гривень 55 копійок, а також суму середнього заробітку за час затримки з 18.07.2017 року по 26.07.2018 року у сумі 136738,14 грн. та провести донарахування по день фактичного розрахунку.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2, з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, заборгованість по заробітній платі за період з 03.2017 р. по 17.07.07 р. в розмірі 4 906 грн. 29 коп.; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у сумі 18 669 гривень 75 копійок; суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 01.03.2017 року по 19.11.2018 року в розмірі 168 546 грн. 21коп. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця», на користь держави 640 гривень 00 копійок судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць у розмірі 2199 грн. 61 копійка , з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент звільнення позивач працював в Донецькій дирекції залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», але місцезнаходження будівлі, де він працював, знаходилось на території проведення антитерористичної операції, яка не контролюється Українською владою. Так виробнича діяльність на непідконтрольній території була припинена. В зв'язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації на підконтрольній Україні території, не має можливості підтвердити заборгованість по заробітній платі, вважає, що не є належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження заявлених позовних вимог, надані позивачем не засвідчені належним чином копії розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Також судом першої інстанції не враховано науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України за 2018 року №126/2/21-10.2 про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Позивач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17.07.2017 року згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 10.07.2017р. № 7179/ДН-ос ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника управління виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників ( а.с. 20)

Судом також встановлено, що з 20.03.2017 р. встановлено працівникам Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» режим перебування на робочому місці час простою.

Дані обставини сторонами не спростовуються.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 не було проведено повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені, а саме -відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, починаючи з березня 2017р. по 17.07.2017р. Нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата , складається з наступних показників: за березень 2017р. 5207,19 грн., з них сплачено аванс у сумі 2500,00 гривень, тобто, сума до сплати становить 2707,19 гривень; за квітень 2017р. - 2199,61 грн.; за травень 2017р. - 0,00 грн.; -за червень 2017р. - 0,00 грн.; за липень 2017р. 18 669, 75 грн. (з урахуванням утриманих податків) з яких : заробітна плата за липень 2017р. 0,00 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку - 12618,48 грн.; одноразова грошова вихідна допомога - 9399,57 грн. та 661,13 грн. (а.с.21-25)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «ОСОБА_3 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи за період з 01 березня 2017 року по 17.07.2017 року ,оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017року по 17.07.2017 року, за виключенням суми авансу у розмірі 2500 гривень, отриманих позивачем, у загальному розмірі 4906, 29 гривень.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи за період березень липень 2017 року ,відповідно до яких позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою ,записи з трудової книжки ,оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з березня по травень 2017 року.

Факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку .

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається із матеріалів справи, в розрахунку заробітної плати за липень 2017 року міститься інформація про те, що позивач має право на компенсацію за 37 днів невикористаної відпустки, що у грошовому еквіваленті становить 12618,48 грн. (а.с.25)

Суд першої інстанції враховуючи вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за 37 днів невикористаної відпустки та вірно визначив суму у розмірі 12618,48 грн., яка підлягає стягненню.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, копії трудової книжки, відповідно наказу про звільнення ОСОБА_2 від 10 липня 2017 року №7179/ДН-ос за п.1. ст. 40 КЗпП України , останній має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку, та що така допомога не була йому виплачена. Згідно розрахунку заробітної плати за липень 2017 року розмір нарахованої вихідної допомоги становить ( 661,13+9399,57) гривень.

Отже, суд першої інстанції з урахуванням зазначених приписів закону, дійшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 10060 гривень 70 копійок ( 661,13+9399,57) ( з врахування податків та зборів)

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі та іншим платежам у загальній сумі 23576,04 гривень(4906,29 гривень + 18669,75гривень), яка підлягає стягненню з відповідача.

При цьому колегія зауважує, що дана грошова сума вже оподаткована.

Доводи апеляційної скарги про те, що у звязку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо, не підтверджені належними доказами та є припущеннями, є безпідставними.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах , не стосується даних правовідносин, оскільки у даному випадку заробітна плата позивачеві нарахована за відпрацьовані 10 робочих днів березня 2017 року, за які позивач отримав авансовий платіж 2500 гривень, та з днів простою, який був впроваджений на підприємстві , та підлягає оплаті згідно статті 113 КЗпП України.

Разом з тим, колегія вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» про безпідставне стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Українська залізниця» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується та вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню з відмовою ОСОБА_2 у позові з наступних підстав.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Як вбачається зі справи, відповідач посилався на обєктивні причини, за наявності яких товариство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з ОСОБА_2 по заробітній платі і, зокрема, проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці ПАТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція.

Так, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, на підтвердження своїх заперечень проти судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.( а.с. 51-59)

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобовязання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.( а.с 58)

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обовязків.

Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обовязків передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Апеляційний суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, Науково-правовий висновок, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 17 березня 2014 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає.

В цій частині колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18.

За викладених вище обставин, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 168546,21 гривень і в цій частині у позові відмовити.

В іншій частині рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 141ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що позивач не звільнений зі сплати судового збору за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Українська залізниця» підлягає до стягнення витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2108 гривень 95 копійок. ( 87,7% від сплаченого судового збору у розмірі 2404,73 гривень)

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за кожен день затримки, починаючи з 01.03.2017 року по 19.11.2018 року в розмірі 168546 (сорок шістдесят вісім тисяч пятсот сорок шість) гривень 21 копійки - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

В іншій частині рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ; регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ « Українська залізниця» ,84404, м. Лиман Донецької області, вул. Привокзальна, 22) витрати по сплаті судового збору за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 2108 ( дві тисячі сто вісім) гривень 95 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 березня 2018 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

ОСОБА_4