Справа № 454/474/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2224/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільним майном подружжя. Оскільки шлюбні відносини між ними фактично припинено, просила суд розділити між нею та відповідачем двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки вказаної квартири.

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що він, його батьки та сестра продали належну їм на праві спільної власності квартиру по АДРЕСА_2 за 7680 грн., і за ці кошти він придбав спірну квартиру. З цих підстав вважає, що квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошти.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на майно задоволено.

Визнаноза ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 704 грн. 80коп. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що квартира в АДРЕСА_3 , була придбана за кошти, отримані матір`ю відповідача від продажу житлового будинку її батьків, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин. Стверджує про те, що вона разом з відповідачем, перебуваючи в шлюбі, придбали спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2000 року за ціною 6526 грн., а відтак частка особистих власних коштів у придбаному майні відповідача становила 1920 грн., що не може становити більше 30/100 частки квартири, яку вони придбали в шлюбі. Апелянт вважає, що виходячи із принципу рівності часток чоловіка і дружини щодо об`єкта права спільної сумісної власності, то слід за кожним з подружжя визнати право власності по Ѕ ідеальної частини. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана ним за грошові кошти, отримані ним, його батьками та сестрою, від продажу належної їм на праві спільної сумісної власності квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.10.1998р., який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06.02.2018р.

Свідоцтвом про право власності на квартиру від 05.04.1994р., договором купівлі-продажу від 30.11.2000 р. та довідкою №6174 від 24.11.2017р., підтверджується, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та позивач ОСОБА_3 продали належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_4 за 7680грн., яка відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру належала його сім`ї ще до його одруження.

З договору купівлі-продажу від 05.12.2000р. вбачається, що ОСОБА_3 придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 за 6526.00 грн.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сімейне законодавство встановлює загальні принципи регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Стаття 22 КпШС, яка діяла на момент придбання спірної квартири і спірних правовідносин, передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення передбачені чинним СК України, а саме, відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, а відтак встановленню підлягає не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Виходячи з норм сімейного законодавства, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 за ціною 6526.00 грн. була придбана виключно за особисті кошти ОСОБА_3 , які належали йому від продажу ним, його батьками та сестрою за 7680 грн. належної йому та його сім`ї квартири АДРЕСА_4 , яка була продана 30.11.2000 року, а спірна квартира була придбана 05.12.2000 року.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який виходив з доведеності факту придбання спірної квартири за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 , яка була продана 30.11.2000 року, отримання яких ОСОБА_8 та його матір`ю, ОСОБА_6 , безспірно підтверджується рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19.09.2001 року, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 отримав від продажу квартири лише 1920.00 грн., а відтак його особистий внесок у придбану 05.12.2000 року спірну квартиру становить лише 1920.00 грн., а також спростовує доводи апелянта про рівність часток у придбаній квартирі.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції вірно враховано і ту обставину, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана відразу ж через п`ять днів після укладення договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , яка була продана 30.11.2000 року, а спірна квартира була придбана 05.12.2000 року, що підтверджує доводи ОСОБА_3 про придбання квартири АДРЕСА_1 за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4 , переданих йому батьками та сестрою.

Доводи апелянта про те, що квартира була придбана за спільні грошові кошти її та ОСОБА_3 є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження будь яких доходів ОСОБА_3 , про те, що він був працевлаштований та отримував заробітну плату, її розмір, чи отримання сім`єю інших доходів.

За вищенаведених обставин, незважаючи на те, що спірна квартира була придбана за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі, враховуючи, що джерелом її набуття є особисті кошти ОСОБА_3 , які він отримав від продажу ним та його батьками і сестрою квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира не може вважатися спільним майном подружжя та не підлягає поділу між сторонами, оскільки ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами обставин придбання квартири за їх спільні кошти.

Доводи апелянта про те, що спірна квартира не могла бути придбана повністю за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4 , яка була продана 30.11.2000 року, яка була продана за 7680.00 грн., оскільки 14.12.2000 року матір`ю ОСОБА_3 ОСОБА_6 була придбана ще одна квартира вартістю 4709.00 грн., не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних доказів відсутності у матері ОСОБА_3 коштів на придбання квартири.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені мотиви, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та обгрунтовано визначив правовий статус спірної квартири, що така є приватною особистою власністю ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.