ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2313/19 Справа № 200/5537/17 Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Відкритого акціонерного товариства "Кредитпромбанк", третя особа - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., ВАТ "Кредитпромбанк", третя особа - ПАТ "Дельта Банк", про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 12.10.2007 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, було укладено договір іпотеки № 38/30/101/07-Склн, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким квартира за адресою: АДРЕСА_1, є головним майном до кредитного договору під іпотеку № 38/30/101/07-Склн від 12.10.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ "Кредитпромбанк" на 30 000,00 доларів США.

Позивач вважав, що при посвідченні договору іпотеки № 38/30/101/07-Склн від 12.10.2007 року приватний нотаріус порушила його законні права, не запитавши його згоди на вчинення вищезазначених дій, оскільки вказана квартира була приватизована 13.10.2003 року. 1/3 приватизованої квартири належить ОСОБА_2, з якою у позивача зареєстровано шлюб 27.11.1982 року. Стверджував, що на час укладення договору іпотеки, питання власності подружжя щодо майна отриманого в результаті приватизації було законодавчо не врегульовано. Таким чином, позивач вважав, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства України, що дає підстави для визнання його недійсним.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 38/30/101/07-Склн від 12.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ВАТ "Кредитпромбанк", судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, третя особа ПАТ "Дельта Банк" просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 12.10.2007 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, було укладено договір іпотеки № 38/30/101/07-Склн, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Цього ж дня, у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 534 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту № 38/30/07-Склн від 12.10.2007 року. Предметом іпотеки є належне ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на житло, виданого 13.10.2003 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 2/402-03, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий КП ДМБТІ 17.11.2003 року № 2006047, реєстраційний № 3470480, нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65,6 кв.м.

02 грудня 2013 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1533. У відповідності до даного договору ПАТ "Дельта Банк" в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором набув статусу нового кредитора та права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що договір іпотеки відповідає вимогам Закону України "Про іпотеку" та статті 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.ч.4,5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 4 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання (ч.2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку").

Згідно ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 ЦК України встановлено, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 4 ст. 631 ЦК України встановлено, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно роз'яснень, викладених в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо необхідності отримання його нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку майна, набутого в процесі приватизації, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки 1/3 частина квартири набута у власність в 2003 році, є особистою власністю його дружини і не являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11.01.2011 року № 2913-УІ "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 08.02.2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Однак, внесені зазначеним законом зміни, а саме частину п'яту статті 61 виключено з Сімейного кодексу на підставі Закону № 4766-УІ від 17.05.2012 року. Одночасно, цим законом, доповнено частину першу статті 57 Сімейного Кодексу України. Тобто, «Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України......» Нові законодавчі зміни вступили в силу 12.06.2012 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, в тому числі - цивільну відповідальність.

Таким чином, житло (а також і земельні ділянки), які було оформлено у власність в ході приватизації в період з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року, якщо це відбулося в період перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. Житло і земельні ділянки набуті у власність під час шлюбу, але в період до 08.02.2011 року, або після 12.06.2012 року є особистою власністю дружини або чоловіка, в залежності від того, хто його набув.

Як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, при укладанні спірного Іпотечного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які передбачені ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про іпотеку".

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначено, яким чином укладений оспорюваний Іпотечний договір впливає на його права та інтереси, оскільки він не є стороною цього договору.

Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко