справа №619/3427/18
провадження №2/619/132/19
Рішення

іменем України

11 березня 2019 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №619/3427/18,

ім'я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

представник позивача: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

вимоги позивача: про поділ спільного майна, визнання права власності, стягнення грошової компенсації, усунення перешкод та вселення.

Стислий виклад позиції позивача за заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 13.11.2003 по 21.10.2008; визнати за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mitsubishi Pajero Sport 2004 року випуску в розмірі 116000,00грн; усунути перешкоди у користуванні майном та вселити її в квартиру АДРЕСА_1; стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 6600,00грн, вартість проведеної оцінки майна у розмірі 1800,00грн. В обґрунтування позову зазначено, що вона та відповідач з 13.11.2003 по 21.11.2008 проживали однією сім'єю спільно як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, в АДРЕСА_3 та у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5. З 13.11.2003 по 13.11.2005 вони проживали в найманій квартирі, разом платили за квартиру, вели спільний побут, так як відповідач проживав неофіційно в РФ, переважно з грошей які виділили на утримання дітей, з неофіційних заробітків відповідача та допомоги батьків позивача. З 13.11.2005 по 20.07.2011 проживали в трикімнатній квартирі, виданій муніципальним закладом позивачу, за договором соціального найму в безстрокове користування. За час проживання в РФ відповідач працював неофіційно водієм, натомість вона офіційно працювала та забезпечувала сімейний побут: з 01.07.2007-01.09.2007 - продавець роздрібної торгівлі ГТП Альошина; з 29.10.2007-01.04.2008 - продавець роздрібної торгівлі ПП Альошина. За 2008 рік позивач отримала сукупний дохід приблизно 18000 рублів, що на той час становило приблизно 5112,00грн. 15.07.2008 вони разом за спільні кошти придбали будинок за адресою: АДРЕСА_2 за 36277,00грн та за час спільного проживання будинок почали добудовувати, підвели воду, побудували паркан, в даний час реконструкція будинку не закінчена. У зв'язку з чим вважає, що зазначений будинок куплений ними за час спільного проживання як чоловіка і жінки однією сім'єю, а отже за нею має бути визнано право спільної сумісної власності на Ѕ ідеальну частину. Шлюб вони зареєстрували 21 листопада 2008 року. З 03.12.2009 по 26.09.2011 позивач працювала вихователем у Ямальському районному дитячому будинку та отримала сукупний щорічний дохід приблизно 351757,55 рублів, що становило еквівалент 91879.07грн за курсом НБУ на 31.12.2010, а за 2011 р. - 248837,46 рублів, що становило еквівалент 70445,88грн. В період шлюбу 20.07.2011 року за особисті кошти позивача на підставі договору купівлі-продажу №1762 від 20 липня 2011 року набуто спірне майно - придбано зазначено вище, вартість якої на момент вчинення правочину становила 35000,00грн. Згідно висновку експерта ринкова вартість зазначеної квартири станом на 25.07.2018 становить 483300,00грн. Квартира куплена за особисті кошти позивача, що отримані до проживання у шлюбі, а також подаровані батьками позивача їй особисто, тому вважає квартиру своєю особистою власністю. 23.10.2014 був придбаний спірний автомобіль та зареєстрований на відповідача, який без відома та будь-якої згоди позивача здійснив продаж даного транспортного засобу за договором купівлі-продажу транспортного засобу №5677/18/002508 від 16.05.2018 р. за 180900,00грн. Відповідно до висновку експерта ринкова вартість зазначеного авто на 25.07.2018 становить 232000,00грн. У зв'язку з чим вважає, що вона мала право спільної сумісної власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, яка повинна бути врахована судом при розподілі зального майна подружжя, а отже у зв'язку з чим має право на відповідну грошову компенсацію Ѕ частини ринкової вартості авто у сумі 116000,00 грн. З червня 2018 року їх стосунки суттєво погіршились і відповідач в односторонньому порядку не допускає до користування та розпорядження зазначеним вище майном, самовільно ним розпоряджається, чим порушує її права. Фактично, відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням, а саме відмовляється надати ключі від вхідних дверей та не впускає її до квартири.

Представник відповідача надав відзив, у якому проти позову заперечує у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивачем не наведено жодних належних доказів факту спільного проживання з відповідачем чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 13.11.2003 по 21.10.2008 сторони перебували у шлюбі з 21 листопада 2008 року, який 14 серпня 2018 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області розірвано. Відповідач не визнає факт існування сім'ї до реєстрації шлюбу та позивачем не надано належних та допустимих доказів, які доводили б її твердження, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивач надала сумнівні та недопустимі докази про офіційне працевлаштування у Російській Федерації, у позовній заяві зазначає нічим не підтверджений стаж роботи з 01.07.2007-01.09.2007 та 29.10.2007-01.04.2008, натомість надано лише довідки про доходи. Окрім того, позивач зазначає, що за 2008 рік отримала сукупний дохід близько 18 000 рублів без урахування податку, що на той час з курсом НБУ становив 5 112,00 грн. та зазначає, що на ці гроші разом із відповідачем 15.07.2008 придбано спірний будинок вартістю 36277,00грн. Інших доказів, що підтверджували б дохід позивача за період 2007-2008рр. не надавалося. Крім того, зазначено, що позивач у період з 03.12.2009 по 26.09.2011 працює вихователем, проте не надано копію трудової книжки. Квартира була придбана за час шлюбу позивача та відповідача. Після розірвання шлюбу син ОСОБА_5 залишився проживати з відповідачем і знаходиться на його повному матеріальному забезпеченні. Вселення позивачки до вказаної квартири, у якій відповідач проживає з дитиною, може призвести до погіршення психоемоційного стану дитини. Спірний автомобіль продано відповідачем у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, а кошти, отримані від продажу зазначеного авто витрачені на потреби родини. Половину грошей з продажу авто, а саме - 90450,00грн, відповідач надав готівкою позивачу, решту грошей витрачено позивачем та відповідачем на потреби сім'ї, утримання спільної дитини. Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане з інтересах сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року справі № 6-486цс16.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Згідно ухвали суду від 05.11.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.12.2018, проведення якого у зв'язку з неявкою відповідача відкладено до 21.12.2018, яке за клопотанням відповідача відкладено до 21.01.2019.

Ухвалою суду від 21.01.2019закрито підготовче засідання та призначено справу для розгляду по суті на 12.02.2019, 11.03.2019.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, про обставини справи пояснив, як зазначено вище.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, про обставини пояснив, як зазначено у відзиві на позов.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2008 року (т.1 а.с.240), який розірвано згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року (т.2 а.с.30).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.106).

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_2 (т.1 а.с.235).

Позивач просить суд встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 13.11.2003 по 21.10.2008; визнати за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частину зазначеного вище житлового будинку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

При цьому суд зазначає, що факт не перебування позивача та відповідача в іншому шлюбі сторонами був визнаний, тому доказуванню не підлягав.

Надавши оцінку наданим позивачем доказам, суд дійшов висновку, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 13.11.2003 по 21.10.2008. Подані суду фотокартки не підтверджують факту ведення спільного господарства протягом заявленого позивачем періоду, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Враховуючи викладене, зазначений вище житловий будинок являється особистою власністю відповідача.

Згідно договору купівлі-продажу від 20.07.2011 ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1. У п.10 Договору зазначено, що на момент укладання цього договору перебуває в зареєстрованому шлюбі, відповідна заява знаходиться у даній справі, зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 20.07.2011 за реєстром №1761 (а.с.194).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У ч. 3 ст. 61 СК України зазначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як передбачено ч.3 ст.12, ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

За правилами ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, спірна квартира підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, оскільки була придбана сторонами за час перебування у шлюбі. Сторонами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за особисті кошти позивача чи відповідача. Договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено відповідачем в інтересах сім'ї, яка на час придбання квартири власного окремого житла не мала.

23.10.2014 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на автомобіль Mitsubishi Pajero Sport 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який відповідно до договору купівлі-продажу №5677/18/002508 від 16.05.2018 продано ОСОБА_8 за 180900,00грн (а.с.221-225).

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, згідно з п. 22 постанови вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, указаний вище автомобіль є спільним сумісним майном сторін, оскільки придбаний ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти.

Суд не бере до уваги посилання відповідача, що кошти від продажу автомобіля були витрачені на потреби родини, оскільки сторонами визнавалося, що автомобіль проданий 16.05.2018, а шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені в червні місяці 2018 року, крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження даного факту, а надані суду розписки про отримання відповідачем у борг грошових коштів в сумі 80000,00грн. та повернення зазначених коштів ОСОБА_9 30.05.2018 не свідчать про використання коштів в інтересах сім'ї.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Судом встановлено факт, що позивач своєї письмової згоди на продаж автомобіля не давала. Сторони цей факт не заперечували.

Таким чином, автомобіль Mitsubishi Pajero Sport 2004 року випуску вибув із володіння сторін без згоди позивача, а кошти від реалізації не було використано в інтересах сім'ї, це є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля.

При цьому, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано, а саме 180900,00грн, а не із вартості аналогічного автомобіля на момент його відчуження, як просить позивач, посилаючись на висновок про вартість об'єкта оцінки, виконаного ТОВ «Оцінка24», де указано оціночну (ринкову вартість) в розмірі 232000.00грн (т.1 а.с.204).

Судом враховуються положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, а також ту обставину, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля позивачем не оспорювався, не визнано судом недійсним та цей договір є чинним, зокрема щодо ціни продажу транспортного засобу.

Крім того, у висновку про вартість об'єкта оцінки від 24.07.2018, який надано позивачем, ринкова вартість спірного автомобіля розрахована за відсутності предмету дослідження, тобто без пред'явлення автомобіля (предмета оцінки) та його огляду, що також не може безспірно доводити дійсну вартість автомобіля і доводити розмір спірної суми з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не вбачає підстав для задоволенняч позову в частині вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Так, суд зазначає, що позивачем не доведено факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо проживання у спірній квартирі, навпаки вбачається, що відповідач покинула місце свого постійного проживання та залишила сина проживати з відповідачем у квартирі.

Представник позивача просить стягнути з відповідача 6600,00грн. наданих послуг з правничої допомоги, а представник відповідача просить стягнути з позивача 7000,00грн витрат на правову допомогу адвоката.

Дослідивши надані представниками сторін письмові документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як передбачено п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. (п.95 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України» справа № 71660/11).

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, представником позивача надано договір №84/ОО про надання адвокатським бюро правової допомоги, додаткову угоду №1 до договору, згідно умов якої вартість правової допомоги становить 6600,00грн, рахунок на оплату ;65 від 17.07.2018 на суму 6600,00грн, акт здачі-приймання робіт №65 від 17.07.2018, представником відповідача надано орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу на суму 7000,00грн.

При цьому, суд зазначає, що надані документи не є документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оскільки оформлені не у встановленому законом порядку, тобто суду не надані квитанція до прибуткового касового ордера або платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, т.д.

Враховуючи викладене, клопотання представників сторін про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, як не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 7767,00грн, та враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3883,50грн.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Відповідно до ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості автомобіля Mitsubishi Pajero Sport 2004 року випуску номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 90450,00грн (дев'яносто тисяч чотириста п'ятдесят гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір 3883,50грн (три тисячі вісімсот вісімдесят три гривні 50 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім'я) сторін:

позивач: ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

відповідач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Повне рішення суду складено 18.03.2019.

Суддя І. М. Нечипоренко