ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8927/19 Справа № 211/2401/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг)на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 07 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі СП Криворізьке локомотивне депо та просив скасувати наказ №229/с від 18.04.2019 р. про його звільнення, стягнувши з відповідача на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив. що працював машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця.

12 лютого 2019 року на станції Нікополь за його участю трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-450 з поїздом № 2337 із наступних розрізом стрілочного переводу № 2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу.

01.03.2019 р. наказом №165/тч його було відсторонено від роботи з 02.03.2019 р., вищезазначений випадок, що стався 12.02.2019 р. було класифіковано як інцидент.

12.03.2019 р. наказом №139/Н його було позбавлено посвідчення машиніста електровоза.

З 12.02.2019 р. він не працює, тому 01.03.2019 р. та 14.03.2019 р. звернувся з заявою до в.о. начальника щодо ознайомлення з графіком його роботи.

27.03.2019 р. він відправив поштою заяву на ім`я в.о. начальника Криворізького локомотивного депо щодо переведення його помічником машиніста, 02.04.2019 р. отримав повідомлення відповідача з пропозицією продовжити роботу в нових умовах, з переліком вакансій. Того ж дня, він погодився на вакансію помічника машиніста електровоза, звернувшись з відповідною заявою до в.о. начальника, однак незважаючи на його згоду щодо продовження роботи в нових умовах на посаді помічника машиніста електровоза, був звільнений наказом № 229/ос від 18.04.2019 р. за пунктом 2 статті 40 КЗпПУ.

Зазначив про те, що він письмово не відмовлявся від запропонованої посади, навпаки, в наявності дві заяви про його згоду. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.40 КЗпПУ може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої він є, однак таке розірвання було здійснено без згоди профспілки. До того ж, відповідач не запросив представника профспілки на оперативну нараду, не надав матеріалів до профспілки по оперативній нараді для ознайомлення. Наказ №139/п не містить повідомлення за яким графіком змінності він повинен був працювати у відповідності до вимог ст.ст. 57, 58, 59, 60 КЗпПУ, тому в зв`язку з відсутністю графіка роботи він з 12.02.2019 р. не працює, наполягав на задоволенні заявлених вимог.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ №229/ос від 18 квітня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на роботі на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Серафимовича, буд. 97).

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2019 р. по 05.08.2019 р. включно, в сумі 48016 (сорок вісім тисяч шістнадцять) гривень 89 коп. без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць.

В апеляційній скарзі, відповідач АТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, його безпідставність ставить питання про його скасування та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник наголошує на тому, що незаконного звільнення позивача з підприємства відповідача не було, а навпаки були здійсненні всі необхідні заходи щоб забезпечити позивача роботою, йому неодноразово пропонувалися всі вакантні на той час посади, що підтверджено показаннями свідка керівника кадрового апарату підприємства і письмовими доказами наданими відповідачем. Вказує, що позивач затягував вирішення кадрових питань і не довів належними доказами незаконність його звільнення, надав суду неправдиві свідчення, які не відповідають дійсності. Скаржник вказує, що суд першої інстанції, поновивши позивача на роботі вийшов за межі пред`явлених позовних вимог, оскільки у позові позивач не висував вимог про поновлення його на роботі, а просив скасувати наказ і стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Відповідач вказує на те, що пояснення свідка ОСОБА_2 про те, що позивач став членом Вільної профспілки з 01.02.2019 року не відповідають дійсності, посилаючись на те, що на час події 12.02.2019 року ОСОБА_1 був членом первинної Профспілкової організації залізничників і транспортних будівельників України, що було підтверджено даданими відповідачем доказами, а у Первинну профспілкову організацію Вільної профспілки залізничників України останній перейшов 01.03.2019 року, у зв`язку із чим документи службової перевірки не надавались іншій профспілковій організації, в якій позивач не знаходився на день здійснення транспортної події.

Окрім того, скаржник наголошує на тому, що суд не взяв до уваги показання свідка з боку відповідача та акти про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказами по підприємству та переліком наданих вакантних посад, які підтверджують законність звільнення позивача. Вказує, що висновок суду про порушення відповідачем порядку звільнення позивача через не направлення позивачу письмового повідомлення про відсутність вакансій помічника машиниста на певну дату, є невірним, оскільки чинне трудове законодавство не встновлює обов`язку роботодавця надавати окрему письмову відповідь працівнику на заяву з кадрових питань. Натомість позивачу була надана усна відповідь про відсутність вакансії помічника машиніста на час подання ним заяви та запропоновано ознайомитись з іншими вакансіями, від чого останній відмовився, що підтверджено наданими відповідачем актами, наявними в матеріалах справи.

Скаржник вказує на на незаконність рішення профкому Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України, головою якої є ОСОБА_2 .

Відповідач стверджує, що оскаржуване судове рішення створило в виробничому процесі відповідача безвідповідальність та безкарність в питаннях правил безпеки і експлуатації залізничного транспорту локомотивними бригадлами по всій території Залізниць України, що може призвести до тяжких наслідків. Звертає увагу на те, що на основі зібраної доказової бази 21.06.2019 року порушено кримінальне провадження відносно позивача ОСОБА_1 за ст..276 КК України за ознаками порушення правил безпеки руху, що створило загрозу життю людей.

Відзив на апеляційну скаргу не подано

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював машиністом електровозу в оборотному локомотивному депо Нікополь Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця».

12 лютого 2019 року на станції Нікополь за участю ОСОБА_1 трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-450 з поїздом № 2337 із наступних розрізом стрілочного переводу № 2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу.

01.03.2019 р. наказом №165/тч позивача було відсторонено від роботи з 02.03.2019 р., вищезазначений випадок, що стався 12.02.2019 р. було класифіковано як інцидент.

12.03.2019 р. наказом №139/Н ОСОБА_1 було позбавлено посвідчення машиніста електровоза.

В матеріалах справи містяться дві заяви позивача від 27.03.2019 р. та 02.04.2019 р. (а.с. 8-10), що не оспорюється представником відповідача, щодо згоди ОСОБА_1 на переведення його на посаду помічника машиніста електровозу, на яку відповідач не відреагував, в тому числі й письмовим повідомленням щодо відсутності вакантної посади (згідно усних пояснень свідка ОСОБА_3 ), тощо.

Відповідачем проігноровано вказані заяви та безпідставно звільнено через два тижні після згоди ОСОБА_1 на запропоновані посади, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмовою від переведення на іншу роботу.

Згоду профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 роботодавцем не отримано (а.с. 85-87).

18 квітня 2019 року у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації позивач був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України (а.с. 13 копія трудової книжки).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 керувався статтями 9, 43 Конституції України, статтями 5-1, 21, 40, 43, 235 КЗпП України й виходив з того, що під час звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста електровоза відповідачем допущено порушення трудового законодавства.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами відповідача щодо незаконності судового рішення, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції додержався наведених вище норм закону, з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним та обґрунтованим.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Пунктом 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах 1, 3 пункту 21 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації може бути визнана за результатами атестації працівника.

Висновок атестаційної комісії про кваліфікацію працівника є одним із доказів його відповідності обійманій посаді чи виконуваній роботі. Цей висновок підлягає перевірці та оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Однак, не виключена можливість розірвання трудового договору за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України без проведення атестації навіть при наявності нормативних актів щодо атестації певних категорій працівників, якщо фактичними даними підтверджується, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки.

Крім того, частиною другою статті 40 КЗпП України законодавець визначив, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті другому статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (частина перша статті 43 КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_2 , який є головою Вільної профспілки, суд встановив, що роботодавець звернувся до їх профспілки й погодженням щодо звільнення позивача, однак профспілка відмовила відповідачу у звільненні ОСОБА_1 .

З листа звернення відповідача №424 від 02.04.2019 року, підписаного В.о. начальника депо Тисленко В.П., видно, що підприємство звернулось до голови первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо ОСОБА_4 Г ОСОБА_5 з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 (а.с.48).

11.04.2019 за вих..№69 голова ППО ВПЗУ КЛД Федоренко В.Г ОСОБА_5 на зазначений вище лист-звернення №424 від 02.04.2019 надав відповідачу відповідь про те, що профспілковий комітет на засіданні прийняв рішення не давати згоди на звільнення машиніста електровоза ОСОБА_1 , обґрунтувавши свою відмову тим, що у листі-зверненні відсутні докази відмови ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу та вагомих причин для застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України, відсутності копій документів, на які посилався підписант у мотивувальній частині звернення, невідповідності дійсності інформації щодо незгоди ОСОБА_1 перевестись на іншу роботу (а.с.ю48-50).

Окрім того, матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 від 02.04.2019 року, щодо переведення його на посаду помічника машиніста електровоза ТД Нікополь, а також Додаток №1 (вільні вакансії в СП «Криворізьке локомотивне депо» станом на 02.04.2019 року, де зазначена посада помічника тепловоза в цеху експлуатації (а.с.46).

Наведене вище свідчить про те, що на час звернення відповідача з листом №424 від 02.04.2019 до голови первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо ОСОБА_2 з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 і подачі позивачем заяви про його переведення на посаду помічника машиніста електровоза 02.04.2019, на підприємстві відповідача була вільна вакансія помічника машиніста електровоза, на яку можливо було перевести ОСОБА_1 , однак відповідач проігнорував заяву позивача, надіславши лист-звернення щодо надання профспілкою згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Доводи скаржника щодо незаконності рішення профкому Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України, головою якої є ОСОБА_2 через те, що на час події 12.02.2019 року позивач перебував в іншій профспілці, колегія суддів відхиляє, оскільки за наданням згоди на звільнення 02.04.2019 відповідач звертався саме до ОСОБА_2 , а не до голови іншої профспілки, в якій раніше перебував позивач, що підтверджено наведеними вище доказами.

Показання свідка ОСОБА_3 з приводу того, що на 02.04.2019 року посада помічника машиніст вже була зайнята та відсутня в переліку вакантних, спростовується наданим відповідачем Додатком №1 вказаного переліку вакантних посад, де зазначено, що станом на 02.04.2019 в СП «Криворізьке локомотивне депо» в цеху експлуатації вакантна одна посада помічника машиніста тепловоза (а.с.46).

Надані відповідачем акти про відмову ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказами по підприємству та переліком вакантних посад, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки вони не спростовують зазначеного вище.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції, поновивши позивача на роботі вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки у позові позивач не висував вимог про поновлення його на роботі, а просив скасувати наказ і стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, колегія суддів відхиляє.

Так з позовної заяви видно, що ОСОБА_1 подав до суду позов про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, при цьому, дійсно при викладі своїх вимог щодо предмету спору, позивачем зазначено про скасування наказу про звільнення та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача (а.с.1, 5)., між тим, в заяві позивача від 05.08.2019 року, ОСОБА_1 просив суд розглянути справу без його участі за наявними у справі доказами, задовольнивши його позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення №229/ос від 18.04.2019; поновлення на посаді машиніста тепловоза та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.145).

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що під час звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста електровоза відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, що підтверджено наданими позивачем належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, тоді, як доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать наданим сторонами доказам.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено відповідачем в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність цього розрахунку колегією суддів не перевіряється.

З`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 05 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складно 19 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: