АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/412/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090300 Кондрацька Н.М. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2018 року (ухвалене в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Кондрацької Н.М. 17 грудня 2018 року о 10:18 год.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,:

в с т а н о в и в :

06.04 2918 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 поліграфічні послуги з виготовлення каталогу ОСОБА_6 (формат 27*33 см, 60 стор., папір на блок 150 г/м кв., крейдовий матовий, папір на обкладинку 300 г/м кв., крейдовий матовий, друк офсетний повно кольоровий, матовий пре-прес обкладинки) у кількості 1 000 шт. на загальну суму 27 400,00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою №ТОМ 07-25 від 25.07.2012.

Зазначав, що він розрахувався за надані послуги в готівковій формі в повному обсязі та в рахунку-фактурі ТОМ №07-25 вказаний платником.

В липні 2012 року відповідач звернувся до позивача з усним проханням про оплату послуг ФОП ОСОБА_5, оскільки у випадку несплати вартості послуг ФОП ОСОБА_5 з виготовлення каталогу, відповідач не зміг би брати участь в художніх виставках, поширювати свої роботи у суспільстві та, відповідно, зацікавлювати потенційних покупців картин, що негативно б відобразилося на його кар'єрі та репутації як художника.

У зв'язку з тим, що сторони у даних правовідносинах - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5, діяли на підставі усних домовленостей і не уклади між собою жодних правочинів щодо умов та правових наслідків погашення позивачем боргових зобов'язань відповідача, вважає, що він виконав в повному обсязі зобов'язання замість відповідача.

На думку позивача, боржник повинен повернути 27 400,00 грн. у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги - 20.10.2017, оскільки в зобов'язанні по оплаті заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за надані ФОП ОСОБА_5 поліграфічні послуги з виготовлення каталогу не встановлений строк виконання, тому кредитор має право вимагати повернення грошових коштів у будь-який час.

20.10.2017 позивачем на адресу ОСОБА_4 цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення направлено вимогу від 19.10.2017 в якій ОСОБА_3 вимагає у семиденний строк з дня отримання даної вимоги погасити борг в сумі 27 400,00 грн. та при цьому вказує реквізити рахунку на який необхідно здійснити оплату. Вказаний цінний лист за №6545 не було вручено отримувачу та повернуто відправнику.

Позивач повторно 28.11.2017 направив ОСОБА_4 цінним листом з описом вкладення вимогу аналогічного змісту. Дана вимога не вручена відповідачу та повернута 10.01.2018 ОСОБА_3 у зв'язку зі спливом терміну зберігання.

Просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 27 400,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, зокрема суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2018 року в задоволення позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що посилання позивача на усну домовленість між сторонами про оплату поліграфічних послуг ФОП ОСОБА_5 та зобов'язання відповідача повернути йому внесені грошові кошти в розмірі 27 400 грн. не підтверджено жодними доказами.

В апеляційній скарзі, поданій 01 лютого 2019 року, ОСОБА_3, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, ухваленим без встановлення всіх дійсних обставин справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти у розмірі 27 400 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Стверджує, що суд першої інстанції не врахував рахунок-фактуру № ТОМ 07-25 від 25.07.2012, однак скаржник вважає, що даний рахунок-фактура має всі ознаки первинного документа та є доказом не тільки надання поліграфічних послуг, але й їх оплати (відмітка про сплату наявна на самому рахунку).

На думку скаржника твердження суду, що відомості про одержувача послуг - ОСОБА_4 було внесено ФОП ОСОБА_7 на прохання ОСОБА_3 тільки 06.11.2017 під час отримання дублікату рахунку від 25.07.2012 № ТОМ 07-25 є протиправним. Оскільки дублікат - це екземпляр документа, що видається замість втраченого оригіналу, має однакову юридичну силу з оригіналом, підміняючи його. Тобто, оскільки дублікат повинен повністю відповідати оригіналу, то якщо дублікат містить інформацію про отримувача послуг, то тільки тому, що дана інформація міститься в оригіналі.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в частині розподілу судових витрат між сторонами не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

У відповідності до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, яка регламентує законодавство про цивільне судочинство, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_4 позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що за усною домовленістю з відповідачем у липні 2012 оплатив поліграфічні послуги ФОП ОСОБА_5 з виготовлення каталогу ОСОБА_6.

При цьому, зазначив, що сторони у даних правовідносинах - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 діяли на підставі усних домовленостей і не уклали між собою жодних правочинів щодо умов та правових наслідків погашення позивачем боргових зобов'язань відповідача. За викладеного позивач дійшов висновку, що він виконав в повному обсязі зобов'язання замість ОСОБА_4 в якому не було встановлено строку його виконання, внаслідок чого він як кредитор має право вимагати повернення сплачених грошових коштів у будь-який час.

Загальні підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, здійснення цивільних прав та обов'язків регламентоване Главою 2 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст. 13 ЦК України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

При цьому, згідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Статтею 208 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Водночас ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що єдиним на що посилається позивач, як на підставу наявності зобов'язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3В, є копія рахунку-фактури №ТОМ 07-25 від 25.07.2012 року в якому в якості постачальника вказано ФОП ОСОБА_5, в якості одержувача - ОСОБА_4, в якості платника - ОСОБА_3

Згідно вказаної копії рахунку-фактури ФОП ОСОБА_5 надав поліграфічні послуги з виготовлення каталогу ОСОБА_6. Формат 27*33 см, 60 стор., папір на блок 150 г/м кв., крейдовий матовий, папір на обкладинку 300 г/м кв., крейдовий матовий, друк офсетний повно кольоровий, матовий пре-прес обкладинки. Кількість 1000 шт. на загальну суму 27400,00 грн. Одержувачем вказано ОСОБА_4, а платником ОСОБА_3 (а.с. 7, 84).

До матеріалів справи було також додано оригінал останньої сторінки каталогу ОСОБА_6 2012 року, де зазначено наклад 1 000 прим., друк «БРАМА-УКРАЇНИ», адреса Україна, м. Черкаси, вул. Слави, 1, к. 24 (а.с. 85).

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи - документи, які містять відомості про господарську операцію.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Статтею 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як роз'яснено в листі Міністерства фінансів України від 16.02.2017 р. N 31-11410-06-5/4339 «Щодо особливостей застосування первинних документів» оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо.

Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують оплату по рахунку-фактури.

Таким чином в розумінні ЦК України, ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» сам по собі наданий рахунок-фактура не є належним доказом сплати позивачем 27 400 грн., як і не є належним доказом виникнення між сторонами будь-яких договірних відносин, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 4 ст. 95 ЦПК України визначено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що копії документів доданих позивачем до позовної заяви в порушення ст. 95 ЦПК України не були засвідченими належним чином.

17.12.2018 представником позивача ОСОБА_9 було повторно подано копію рахунку-фактури № ТОМ 07-25 від 25.07.2012, проте засвідчуючи дану копію не було зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналу даного письмового доказу.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами в суді першої інстанції та скаржником в апеляційній скарзі, що оригінал рахунку-фактури від 25.07.2012 у сторін відсутній.

Водночас судом першої інстанції встановлено і те, що бухгалтерські документи, які б підтверджували здійснення розрахунку за приведеним розрахунком-фактурою від 25.07.2012 - знищені.

З викладеного вбачається, що друк каталогу ОСОБА_3 ОСОБА_4 у 2012 році мав місце.

Враховуючи викладене, позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами як наявності зобов'язальних відносин між ним та відповідачем ОСОБА_4, так і факту самої сплати 27 400 грн. у спосіб визначений законодавством.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що усна домовленість про оплату поліграфічних послуг на суму 27 400 грн., за її наявності, в розумінні ЦПК України, не створює зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення в частині вирішення спору по суті.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст. 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1 та 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, згідно вимог процесуального закону, ОСОБА_4 та його адвокат мали надати до суду як докази витрат на правничу допомогу, визначені умовами договору з адвокатом, так і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

ОСОБА_10 на підтвердження надання йому правничої допомоги надано витяг з договору про надання правової допомоги, укладений із адвокатом ОСОБА_11, який не містить даних про порядок оплати послуг та їх розмір (а.с. 39).

У відзиві на позовну заяву представником ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_11 зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи становить 20 000 грн. (а.с. 57, 58).

Між тим, будь-якого опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги суду, доказів оплати таких послуг суду надано не було. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд передчасно прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_4 витрат за надання правничої допомоги, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, шляхом його скасування в частині розподілу судових витрат. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким судові витрати залишити за сторонами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2018 року змінити, скасувавши в частині розподілу судових витрат, ухвалити в цій частині нове рішенням, яким судові витрати залишити за сторонами.

В решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту, в порядку та за умов визначених ЦПК України

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Л.В. Нерушак