Справа № 308/3732/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2019 року, ухвалене суддею Івановим А.П.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.05.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею і Банком Договір, про що свідчить її підпис у заяві.

Однак ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 31.01.2019 виникла заборгованість в розмірі 120 811,27 грн, яка складається із наступного: 3 713,63 грн. - заборгованість за кредитом; 117 097,64 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 12.05.2011 по 31.03.2018, та судові витрати у розмірі 1 921 грн.

Посилаючись на наведене, АТ КБ ПриватБанк просило стягнути з відповідачки кредитну заборгованість в розмірі 120 811,27 грн, яка складається із: 3713,63 грн заборгованість за кредитом; 117 097,64 грн заборгованість по процентам за користування кредитом з 12.05.2011 по 31.03.2018 та судові витрати у розмірі 1921 грн за сплату судового збору.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.05.2011 року у розмірі 3713,63 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у стягненні процентів, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов банку задовольнити повністю. Вказує на те, що відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стягнувши з позичальника кредит, суд першої інстанції безпідставно відмовив банку у стягненні з відповідачки процентів за користування кредитними коштами, оскільки право кредитора на отримання процентів за користування кредитними коштами передбачено законом.

У судовому засіданні представник апелянта АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги банку про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 процентів в сумі 117 097,64 грн за період з 12.05.2011 по 31.03.2018, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано суду доказів на підтвердження обумовленості між сторонами щодо сплати процентів та їх розмір за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Суд установив, що 12.05.2011 ОСОБА_1 заповнила анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до цієї заяви ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3800,00 грн. на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з заяви-анкети від 12.05.2011, підписаної ОСОБА_1 , процентна ставка не визначена.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як на підтвердження права вимоги про стягнення з позичальника, крім тіла кредиту, також і нарахованих відсотків в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Водночас, апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви-анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

А тому, за відсутності таких доказів запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, які були б нею підписані, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За наведених обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

А тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості за нарахованими відсотками є правильними та узгоджуються з встановленими по справі обставинами, наданими доказами, нормами права, що проаналізовані вище, та з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія судді не вбачає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув з відповідачки на користь банку проценти в розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ, не заслуговують на увагу, оскільки позивач з цих підстав позовні вимоги не заявляв. У позовній заяві банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по процентам за користування кредитом з розрахунку 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, до якої додав розрахунок заборгованості за договором, в якому також зазначено розмір 30%.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга банку без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: