КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7287/19 Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Мельника Дмитра Сергійовича про скасування рішення та реєстраційного запису про реєстрацію права власності та визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д.С. про скасування рішення та реєстраційного запису про реєстрацію права власності та визнання дій неправомірними.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В підготовчому судовому засіданні 26 вересня 2019 року представник відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Яндян О.А. заявила клопотання про передачу справи до Дарницького районного суду м. Києва, обґрунтовуючи його тим, що пред`явлений позивачем позов стосується нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в Дарницькому районі м. Києва, а позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходження майна або основної його частини, що у свою чергу свідчить про відкриття провадження у справі з порушенням правил виключної підсудності.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року клопотання задоволено, цивільну справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

Суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що виходячи із предмету спірних правовідносин та беручи до уваги, що заявлені позовні вимоги стосуються нерухомого майна, яке знаходиться в Дарницькому районі м. Києва, даний спір не підсудний Дніпровському районному суду м. Києва, оскільки має розглядатись за правилами виключної підсудності в порядку, передбаченому частиною першої статті 30 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням спірної квартири Дарницьким районним судом м. Києва.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо визначення підсудності, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача та направити справу для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.

На обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що указаний позов про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстраційного запису державного реєстратора про реєстрацію права власності та визнання дій неправомірними було подано на його власний вибір за місцезнаходженням державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д.С. і даний позов не виникає з приводу нерухомого майна, адже позовні вимоги стосуються саме здійснення реєстрації відповідних прав ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на спірну квартиру. Отже, позов у даній справі не виникає з приводу нерухомого майна, відтак суд першої інстанції не повинен був передавати справу до іншого суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Яндян О.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду.

Як на підставу своїх заперечень зазначила, що фактично спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна і у даному випадку питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постануть перед судом, якому належить вирішити спір, незалежно від того, чи заявляв позивач вимогу щодо оскарження таких договорів. Вимоги про визнання протиправними дій з прийняття рішень державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав і обтяжень на нерухоме майно та про скасування цих рішень має розглядати суд, до компетенції якого належить розгляд позовів, які виникають з приводу нерухомого майна, щодо якого державний реєстратор прийняв вказані рішення, а тому суд першої інстанції правомірно вважав, що справа йому не підсудна.

Відзив державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д.С. на апеляційну скаргу до суду не надходив.

За правилом пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 15 листопада 2019 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

За загальним правиломчастини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина п`ятнадцята статті 28 ЦПК України передбачає, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Проте, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом вказаних норм, такий вибір підсудності поширюється лише на позови, для яких встановлено загальну територіальну юрисдикцію (підсудність), а тому правило частини п`ятнадцятої статті 28 ЦПК України не змінює правила виключної підсудності, встановленої статтею 30 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги (частина восьма статті 30 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1 березня 2013 року № 3, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Зокрема, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

За положеннями статті 181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом заявленого позову ОСОБА_1 є визнання неправомірними дій ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»щодо реєстрації за ним права власності на квартиру загальною площею 136,2 кв. м, житловою площею 75,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ,які проведені шляхом позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 липня 2008 року, укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» (первісним кредитором) та позивачем в забезпечення виконання його зобов`язань за кредитним договором № 08Ф-116 від 21 липня 2008 року.

Також позивач порушував питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39570724 від 8 лютого 2018 року 09:08:53 державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д.С., яким проведено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за товариством (новим кредитором) та скасування реєстраційного запису державного реєстратора про право власності № 24732048 від 7 лютого 2018 року на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Тобто, у даному випадку на спірні правовідносини розповсюджуються правила виключної підсудності (територіальної юрисдикції), а вищезазначене знаходження нерухомого майна (квартири), а не одного з відповідачів, згідно адміністративно-територіального поділу територіально відноситься до Дарницького району м. Києва.

Аналогічний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 442/4490/18, за яким вимоги про визнання протиправними дій з прийняття рішень державного реєстратора чи нотаріуса про державну реєстрацію речових прав і обтяжень на нерухоме майно та про скасування цих рішень має розглядати суд, до компетенції якого належить розгляд позовів, які виникають з приводу нерухомого майна, щодо якого державний реєстратор чи нотаріус прийняли вказані рішення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про передачу справи на розгляд суду за місцезнаходженням іпотечного майна, а саме Дарницького районного суду м. Києва з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України.

Доводи апеляційної скаргипро те, що при визначенні підсудності необхідно було виходити із положень статей 27, 28 ЦПК Україниє безпідставними та такими, що не узгоджуються з наведеними нормами процесуального закону.

Як встановлено судом, спір виник з приводу набуття у власність ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» іпотечного майна, що, на думку позивача, незаконно вибуло з його власності. Позивач обґрунтовував позовні вимоги у тому числі тим, що внаслідок незаконних дій відповідача він був позбавлений права власності на нерухоме майно (житло) без його належного повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Обраний позивачем спосіб захисту спрямований на захист його права власності на іпотечне майно та права проживання у ньому.

Посилання позивача про відсутність спору щодо нерухомого майна колегія суддів вважає необґрунтованими. Звернення з позовом про скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, якщо ці вимоги не поєднані з вимогами про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийняті оскаржені рішення не може свідчити про відсутність спору щодо цивільного права (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у пункті 37 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про щодо передачі справи на розгляд іншого суду постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній