Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 622/282/16-ц

провадження № 61-11777св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівське»,

третя особа - Відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у складі судді Шабас О. С. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року у складі суддів: Пономаренко Ю. А., Міненкової Н. О., Сащенко І. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

04 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівське» (далі - СТОВ «Петрівське») про визнання недійсним договору оренди землі від 26 жовтня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 і СТОВ «Петрівське» про оренду земельної ділянки площею 4,9394 га, кадастровий № НОМЕР_1, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області; зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що до 2012 року відповідач користувався спірною земельною ділянкою, сплачував позивачу плату за користування земельною ділянкою. З 2012 року відповідач продовжував користуватися земельною ділянкою, проте здійснювати плату за користування припинив. Вважаючи, що виплата здійснювалася за домовленістю сторін про обробку земельної ділянки, позивач звернувся до СТОВ «Петрівське» з вимогою погасити заборгованість. Неодноразові звернення позивача залишено відповідачем без задоволення, тому 06 квітня 2015 року позивач письмовою заявою просив відповідача припинити обробку його ділянки. У відповідь відповідач надіслав ОСОБА_3 копію договору оренди земельної ділянки від 26 жовтня 2009 року. Оскільки позивач вказаного договору з відповідачем не укладав, він звернувся до правоохоронних органів, внаслідок чого порушено кримінальне провадження, в межах якого проведено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої підпис у договорі від імені ОСОБА_3 виконано іншою особою. Таким чином, спірний договір оренди земельної ділянки від 26 жовтня 2009 року є недійсним і позивач у будь-який час має право вимагати у відповідача повернути її.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року в позові відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави 551,20 грн недоплаченого судового збору.

Додаткове рішення обґрунтовано тим, що у позові ОСОБА_3 об'єднано дві вимоги немайнового характеру, проте, при зверненні до суду судовий збір ним сплачено лише за одну.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний договір підписано не позивачем, однак позов подано до суду з пропуском позовної давності. Врахувавши правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 квітня 2015 року № 6-48цс15, суди дійшли висновку, що перебіг позовної давності у цій справі починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто з 2012 року, коли відповідач перестав сплачувати позивачу кошти за користування земельною ділянкою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, в якій просив зазначені судові скасувати, ухвали нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_3

02 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

01 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі зазначено, що викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки, не відповідають обставинам справи. Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статті 256, 257, частину першу статті 261, частини третю, четверту статті 267, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Встановивши, що підпис орендодавця на спірному договорі оренди земельної ділянки не є підписом позивача, судами застосовано до спірних правовідносин загальну позовну давність у три роки, вказавши, що перебіг позовної давності починається з 2012 року, тобто з часу припинення сплати відповідачем орендної плати. Такі висновки є помилковими, оскільки спір у справі виник не у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди земельної ділянки, а у зв'язку з оскарженням дійсності самого договору оренди, про існування якого позивач довідався у 2015 році. Оскільки позивач спірний договір не укладав, відповідно до статті 391 ЦК України, він у будь-який час має право вимагати від СТОВ «Петрівське» повернути земельну ділянку. Судом апеляційної інстанції вказані доводи апеляційної скарги проігноровано і не надано їм оцінки.

Доповнення до касаційної скарги Верховний Суд до уваги не бере, оскільки вони надіслані позивачем до суду 19 вересня 2018 року, тобто поза межами строків, зазначених у частині першій статті 398 ЦПК України.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від СТОВ «Петрівське» надійшло заперечення на касаційну скаргу, у яких відповідач зазначив про обґрунтованість та законність оскаржуваних судових рішень та безпідставність доводів касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 18 лютого 2005 року № 122, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 4,9394 га, кадастровий № НОМЕР_1, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах згідно з планом, розташованої на території Золочівської селищної ради.

На підставі договору про оренду земельної ділянки від 26 жовтня 2009 року, відповідач протягом 2009-2011 року користувався вказаною земельною ділянкою, сплачував відповідачу плату за таке користування. Зокрема, згідно з довідкою СТОВ «Петрівське» від 19 липня 2016 року, ОСОБА_3 сплачено орендну плату: 30 грудня 2009 року - 1 724,63 грн, 22 грудня 2010 року - 240,00 грн, 23 грудня 2010 року - 960 грн, 12 грудня 2011 року - 626 грн. З 2012 року, відповідач, продовжуючи користуватися земельною ділянкою, припинив сплачувати позивачу кошти за таке користування.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача з вимогою погасити заборгованість, і на останнє таке письмове звернення від 06 квітня 2015 року отримав від СТОВ «Петрівське» копію договору оренди від 26 жовтня 2009 року.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 23 лютого 2016 року № 69 (а. с. 18-21) підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 26 жовтня 2009 року та графі «Земельну ділянку передав» в акті від 13 вересня 2010 року про передачу та прийом земельної ділянки в натурі виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Предметом позову у вказаній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, тому при вирішенні цієї справі підлягають застосуванню положення ЦК України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Встановивши, що спірний договір укладено від імені позивача, однак підписаний не ним, а іншою особою, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про його недійсність на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, проте у позові відмовлено за пропуском позовної давності.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що від визначення початку перебігу позовної давності залежить можливість захисту порушеного матеріального права позивача.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд виходить з того, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому позивач має довести, що не лише не знав про порушення свого цивільного права, а й не міг про це знати, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Визначаючи початок перебігу строку позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач вважає своє право порушеним з часу, коли відповідач перестав виплачувати йому кошти за користування земельною ділянкою, тобто з 2012 року, і відсутності доказів того, що він не міг дізнатись про існування спірного договору до отримання у квітні 2015 року його копії.

Водночас судами встановлено, що позивач протягом 2009-2011 року отримував від відповідача грошові кошти за користування належною йому земельною ділянкою. Апеляційний суд зазначив, що перебіг позовної давності починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права.

Тому доводи позивача щодо обчислення позовної давності не відповідають встановленим судами обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи касаційної скарги про залишення апеляційним судом без уваги посилання позивача на те, що позовна давність не поширюється на вимоги про витребування земельної ділянки із володіння відповідача, оскільки таке порушення є триваючим, Верховний Суд відхиляє,з огляду на те, що підставою для витребування земельної ділянки у позовній заяві зазначено недійсність спірного договору. Судом відмовлено у визнанні договору недійсним, тому відсутні підстави для витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального права ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм ЦК України щодо позовної давності, та спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О. В.Ступак

Г. І.Усик