П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 22-15006 Головуючий у1-й інстанції - Астахова О. О.

Унікальний № 755/615/16-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство "Міжнародна інвестиційна компанія Інтерінвестсервіс", про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,-

у с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 пред`явив позов в суд до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 221/F-B від 15 червня 2007 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та стягнути витрати по оплаті судового збору (а.с. 1-5).

Позов був обґрунтований тим, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

14 серпня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було відкрито провадження у цивільній справі № 755/15295/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Міжнародна інвестиційна компанія Інтерінвестсервіс», ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук К.М., Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про повернення майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та зобов`язання зареєструвати власність.

З даної ухали та доданого до неї позову позивачу стало відомо, що 16 листопада 2005 року між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (в подальшому організаційно правову форму було переведено в ПАТ) та ОСОБА_4 було укладено Інвестиційний договір № 221/F згідно якого спільна діяльність в особі оператора ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» зобов`язалось своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвесторів збудувати житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , секція Е, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на 11 поверсі, загальною площею 122,14 кв.м., а інвестор зобов`язався внести інвестицію передбачену договором та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

15 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір відступлення права вимоги № 221/F-B, а саме прав Інвестора за Договором Інвестування № 221 / F від 16 листопада 2005 року.

15 червня 2007 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 за Актом приймання-передачі договір з додатками.

Позивач вважав, що договір відступлення права вимоги № 221/ F-B від 15 червня 2007 року є недійсним, оскільки на момент укладання договору відступлення права вимоги ОСОБА_4 , як інвестором, не було сплачено інвестиційний внесок за договором інвестування № 221 / F від 16 листопада 2005 року, тобто вона не набула права вимоги до ЗАТ (ПАТ) «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та не набула статусу кредитора, а тому не могла відступити право вимоги, якого сама не набула.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року позов ОСОБА_3 , поданий в особі представника ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ПАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 221/F-B від 15 червня 2007 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за інвестиційним договором № 221/ F про інвестування у житлове будівництво від 16 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та ЗАТ Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 275 грн 60 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 275 грн 60 коп. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Гусак А. М. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити (т. 1 а.с. 44-51).

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_2 , адвоката Кузьмич Т. В., яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; представника ОСОБА_3 , адвоката Штеренберг О. О., яка заперечувала проти апеляційної скарги та просила оскаржуване рішення залишити без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

При вирішенні справи районний суд вважав встановленими наступні обставини.

16 листопада 2005 року між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», в подальшому організаційно правову форму було переведено в ПАТ, та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» в особі оператора, яким на підставі договору від 30 січня 2004 року виступає ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_4 було укладено Інвестиційний договір № 221/F. За вказаним договором Компанія зобов`язалась своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвесторів збудувати житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , секція Е, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на 11 поверсі, загальною площею 122,14 кв. м., а інвестор зобов`язався внести інвестицію, передбачену договором, та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору (а.с.15-20).

15 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 221/F- В, відповідно до умов якого, керуючись ст.ст. 512-519 ЦК України, первісний кредитор ОСОБА_4 відступила, а новий кредитор - ОСОБА_2 , набула право вимоги, належне первісному кредитору згідно Інвестиційного договору № 221/F від 16 листопада 2005 року.

За актом приймання - передачі від 15 червня 2007 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 . Інвестиційний договір № 221/F від 16 листопада 2005 року (а.с.23).

Як убачається з листа ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», у червні 2007 року Компанія просила ОСОБА_2 внести грошові кошти у розмірі 150 000 грн на її рахунок відповідно до Інвестиційного договору № 221/F від 16 листопада 2005 року, додаткової угоди до нього та договору про відступлення права вимоги № 221/F- В від 15 червня 2007 року (а.с.24).

Факт оплати ОСОБА_2 грошових коштів за Інвестиційним договором № 221/F від 16 листопада 2005 року в повному обсязі в період червня - липня 2007 року підтверджується платіжними дорученнями та листом ЗАТ МІК «Інтерінвестсервіс» (а.с.25-26).

За даними додаткової угоди від 10 січня 2013 року до Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 221/F від 16 листопада 2005 року, укладеної між ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» у зв`язку зі зміною загальної площі об`єкта інвестування та порядкового номера квартири, отриманих на підставі обмірів та технічних паспортів Київського бюро технічної інвентаризації, новозбудованому майну - квартирі, що розташована в об`єкті будівництва, присвоєно номер

АДРЕСА_1 в експлуатацію відбулась зміна номерів квартир, за якою номер квартири НОМЕР_2 змінено на номер НОМЕР_1 .

17 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2 укладеного між ПАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (надалі продавець) та ТОВ «Пост Преміум» (надалі покупець) в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в АДРЕСА_2 .

29 листопада 2013 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири укладеного між ТОВ «Пост Преміум» (надалі продавець) та ТОВ «Альтус Істейт» в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2014 року укладеного між «Альтус Істейт» та ОСОБА_3 , позивач купує квартиру АДРЕСА_1 .

За даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2014 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у встановленому законом порядку на праві приватної власності за позивачем (а.с.34).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що при укладанні оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 15 червня 2007 року ОСОБА_4 не набула статусу кредитора, а тому не мала законних підстав на укладання даного договору. На момент укладання договору відступлення права вимоги ОСОБА_4 як інвестором не було сплачено інвестиційний внесок за договором інвестування № 221/Р від 16 листопада 2005 року, тобто вона не набула права вимоги до ЗАТ (ПАТ) «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та не набула статусу кредитора, а тому не могла відступити право вимоги, якого сама не набула. Дії ОСОБА_2 були спрямовані на укладання нового договору інвестування, який вона юридично мала укладати з ПАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», а не з ОСОБА_4 .

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги адвоката Гусака А. М., поданої в інтересах ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить з наступного.

За правилом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позову не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушено положення ст. 4 ЦПК України та невірно застосовано до спірних правовідносин, зокрема, положення ст. 15 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 512 цього Кодексу).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України)

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Як було вже зазначено вище, 15 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 221/F-В, відповідно до умов якого первісний кредитор ОСОБА_4 відступила, а новий кредитор - ОСОБА_2 набула право вимоги, належне первісному кредитору згідно Інвестиційного договору № 221/F від 16 листопада 2005 року.

Відповідно до п. 1. 2 цього Договору, новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачений умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 120,91 кв. м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків у розмірі 423 185 грн, в порядку та на умовах, встановлених основним договором.

Як убачається з матеріалів справи, позивач не є стороною оспорюваного ним договору.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, ОСОБА_3 , який є власником квартири АДРЕСА_1 з 06 серпня 2014 року, не вказав у своїй позовній заяві, яке його право та/чи законний інтерес були порушеними унаслідок укладання 15 червня 2007 року договору № 221/F-В про відступлення прав вимоги (а.с.1-5).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У пункті 5 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача в момент вчинення оспорюваного ним правочину, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, № 6-119цс14 та № 6-110 цс14.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладені правові висновки у контексті обставин даної справи, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не навів суду обставин на підтвердження наявності порушення прав чи інтересів ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного ним договору № 221/F-В про відступлення прав вимоги від 15 червня 2007 року, а тому правові підстави для задоволення заявленого ним позову відсутні.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Гусака Андрія Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома