Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2575/18

номер провадження 2/695/197/19

14 березня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.

за участю секретаря Оніщенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Сільвер Фуд» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої працівником,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Сільвер Фуд» ,адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої працівником.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Сільвер Фуд» та виконував обовязки водія-експедитора на основі укладеного 02.01.2015 року трудового договору. Окрім цього із відповідачем по справі було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей, а саме автомобіль НОМЕР_1, продукти харчування відпущені йому, грошові кошти, тощо.

Разом із тим відповідач протягом липня 2017 року привласнив собі дизельне пальне у кількості 140 літрів використовуючи видану йому старт-карту з номером 139487 ОККО, шляхом заправлення власного автомобіля марки Пежо Експерт. Так відповідач привласнюючи собі якісне пальне, заправляв у службовий автомобіль неякісне дизельне паливо внаслідок чого допустив пошкодження транспортного засобу та заподіяв збитків на його відновлення у сумі 17670 гривень. Окрім того відповідач отримав від ТОВ «Сільвер Фуд» матеріальну допомогу в розмірі 6000 грн., яку не повернув.

Станом на дату звернення позивача до суду із вказаним позовом трудові відносини між сторонами розірвані, однак відповідач добровільно шкоду завдану підприємству не відшкодовує, а ні матеріальну шкоду, яку заподіяв, а ні матеріальну допомогу в розмірі 6000 грн. не повертає, на неодноразові звернення представників позивача не реагує, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом для захисту своїх, як він вважає, порушених прав та просив суд стягнути із відповідача суму заподіяної шкоди підприємству у розмірі 17670 грн., не повернену суму матеріальної допомоги в розмірі 6000 грн., а також витрати на правову допомогу.

Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, відповідно до якої просив справу розглянути за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі.

Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи за його відсутності, або перенесення судового засідання до суду не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи та суть позовних вимог, що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення.

За таких обставин, враховуючи свідоме ухилення відповідача від явки в судове засідання, що ставало причиною відкладення останнього на іншу дату, та заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, суд вважає, що неявка відповідача є неповажною, а справу можливо розглянути за наявними матеріалами справи за відсутності сторін.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Як вбачається з вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, та призначено відповідне покарання, яке стосується обставин привласнення дизельного палива, загальним обємом 140 літрів, про які зазначено позивачем.

Із вказаного вироку суду вбачається, що відповідач по справі під час розгляду кримінальної справи свою вину у вчиненні інкримінованих йому дій визнав повністю.

Суд враховує, що згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із актів про відновлювальний ремонт транспортного засобу Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2, від 05.09.2017 року, ремонтні роботи паливної системи автомобіля проводилися у звязку із заправленням транспортного засобу неякісним пальним, а вартість відновлювального ремонту склала 17670 грн..

Таким чином вбачається, що відповідач працюючи на підприємстві та використовуючи у власних цілях привласнене якісне пальне, заправляв у службове авто неякісне паливо, що призвело до пошкодження останнього та необхідності його ремонту, вартість якого склала 17670 грн., тобто відповідач, своїми умисними діями заподіяв позивачу збитки на вказану суму.

Частинами 1 та 3 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі перебував із позивачем у трудових відносинах, що стверджується наказом №1 від 02.01.2015 року про прийняття на роботу, трудовим договором на виконання обовязків водія-експедитора, а також договору про повну матеріальну відповідальність від 02.01.2015 року.

Відповідно до п. 1 та п. 3 вказаного вище договору про повну матеріальну відповідальність від 02.01.2015 року позивач та відповідач по справі дійшли згоди, що відповідач займаючи посаду водія-експедитора бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей, в тому числі автомобіль НОМЕР_1. У випадку не забезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, її відшкодування проводиться згідно з діючим законодавством.

Згідно зі ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

У відповідності до ст.134КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Згідно зі ст.135-1 КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Відповідно до ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Згідно з ч. 1 п.4 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника.

Вказана вище шкода, а також вина відповідача в її заподіянні повністю доведена матеріалами справи, жодних доказів, які б спростовували доводи позивача в частині заподіяння ОСОБА_1 шкоди у розмірі 17670 грн., матеріали справи не містять.

За таких обставин вказана частина позовних вимог підлягає до задоволення.

Разом із тим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченої останньому матеріальної допомоги у розмірі 6000 грн., а також кошти витрачені позивачем на правову допомогу.

Однак суд при розгляді матеріалів справ вбачає, що останні не містять жодних доказів як виплати ОСОБА_1 заявленої позивачем суми матеріальної допомоги у розмірі 6000 грн. так і відповідних витрат на правову допомогу, які повинні бути стверджені належними доказами.

Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норм ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані позивачем на отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 6000 грн., а також витрат позивача на правову допомогу, є недостатніми, а тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір за подання даної позовної заяви у розмірі 1762 грн., що стверджується відповідними квитанціями від 03.10.2017 року та 17.05.2018 року.

Разом із тим суд задовольнив частину позовних вимог ТОВ «Сільвер Фуд», а тому із відповідача слід стягнути на користь позивача частину суми сплаченого останнім судового збору, тобто 881 грн.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 1166, 1206 ЦК України та ст. 10, 12, 13,

141, 265, 274 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Сільвер Фуд» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої працівником задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Сільвер Фуд» (м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 22/15, р/рр. 8905, Столичній філії ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ, МФО 380269, ) заподіяну матеріальну шкоду у суиі 17670 (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Сільвер Фуд» кошти в сумі 881.0 (вісімсот вісімдесят одну) гривню в порядку відшкодування коштів по сплаті позивачем судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя Середа Л.В.