ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

м. Харків

справа № 641/8823/17

провадження № 22-ц/818/190/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2

Представник позивача: ОСОБА_3

Відповідач : ОСОБА_4, ОСОБА_5

Позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, Служба у справах дітей Слобідського району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності

та зустрічним позовом третьої особи що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Вахрушева Ольга Олександрівна, служба у справах дітей Слобідського району м. Харкова Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 серпня 2018 року, (головуючий суддя першої інстанції Курганникова О.А.),-

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому з просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати право на Ѕ частку квартири.

Позов мотивований тим, що у 2007 році вона за власні кошти здійснила капітальний ремонт кімнати, в якій вона проживає з донькою, а у подальшому в період 2007-2017 роки також здійснювала ремонт квартири, зокрема встановила сантехніку, опалювальні труби тощо у зв'язку з чим вартість спільного майна істотно збільшилась. У жовтні 2017 року її колишній чоловік відповідач, за власним бажанням, без її згоди та отриманого дозволу органу опіки та піклування, тобто всупереч інтересам неповнолітньої дитини продав квартиру, яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя і таким чином залишив без житла доньку.

У лютому 2018 року до суду звернувся ОСОБА_6 з зустрічною позовною заявою, в якій просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позов мотивований тим, що спірна квартира належить йому на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу і право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено, зустрічний позов задоволено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушень прав неповнолітньої в результаті укладення договору купівлі-продажу судом не встановлено, позивачем не надано належних та допустимих доказів проведення нею певних ремонтних робіт у спірній квартирі, яка була особистою власністю ОСОБА_4 після приватизації. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що діями позивача порушене право ОСОБА_6 на користування власністю та розпорядження своєю власністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не взяв до уваги та не дослідив належним чином обставини, що на час укладання правочину неповнолітня ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі і сторони договору про це знали.

Зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства ухвалив незаконне рішення залишивши поза увагою, що орган опіки та піклування не давав згоди на відчуження даної квартири. Позивач з дитиною позбавлена була права на першочергове придбання спірної квартири.

Посилаючись в апеляційній скарзі на незаконність рішення суду першої інстанції, зазначає, що договір купівлі-продажу укладений всупереч інтересам неповнолітньої дитини.

Суд, не надав належної оцінки наданим доказам, щодо проведення ремонтних робіт у спірній квартирі та понесеним витратам на її утримання.

До апеляційного суду надано відзив, в якому ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи.

Зазначає, що апеляційна скарга за змістом не містить жодного доводу щодо неправильності та необґрунтованості судового рішення, яка за змістом практично повністю повторює зміст позовної заяви та звертає увагу суду на те, що право власності на квартиру внаслідок приватизації ОСОБА_4 набув у 1999 році, яка є його особистою приватною власністю.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з&apos;ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що з жовтня 1997 року ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.09.2003 року. Від шлюбу відповідно свідоцтву про народження мають доньку ОСОБА_2 (т. 1 а. с.7).

На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 26 листопада 1999 року за реєстраційним №3-99-204077 та зареєстрованого КП "ХМБТІ " 30 листопада 1999 року, запис у реєстровій книзі № П-3-23721 квартира НОМЕР_1, що знаходиться у АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_4 (т. 2 а. с. 94).

Відповідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова номер 0, сформованої відділом реєстрації місця проживання у Немишлянському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради за адресою у АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 23).

Згідно копії договору купівлі-продажу укладеного 17 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за реєстровим № 1188, ОСОБА_4 продав без дозволу органу опіки та піклування, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру (т.2 а.с.4-5).

Копія довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 06.12.16 року, виданої дільницею № 22 комунального підприємства «Жилкомсервіс» свідчить про те, що у спірній квартирі були зареєстровані три особи втім і ОСОБА_2 з 17 квітня 2001 року (т. 1 а. с. 8).

На підставі договору купівлі-продажу від 4 січня 2018 року спірна квартира належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО Вахрушевою О.О. 04.01.2018 року за реєстровим № 3. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 109917885(т.1 а.с. 123-125).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин вчинення батьком малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьком без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2, яка на момент укладення договору купівлі-продажу була неповнолітньою, не мала і не має права власності на спірну квартиру. Вона набула права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право.

За таких обставин у суду були підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки його укладення відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, та призвело до обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_2 на користування житлом.

Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності дозволу органу опіки та піклування на продаж квартири в якій була зареєстрована та проживала неповнолітня ОСОБА_2 заслуговують на увагу, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

В результаті продажу квартири порушено право дитини на користування квартирою, оскільки новий власник звернувся з позовом про виселення.

Суд апеляційної інстанції згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судовим розглядом встановлено, що ухвалюючи рішення про виселення, суд допустив порушення норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону і помилково задовольнив зустрічний позов.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки колишні члени сім"ї колишнього власника, який втратив право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишніх членів сім"ї колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на підставі договору купівлі-продажу від 4 січня 2018 року, тоді як справа з 28 грудня 2017 року заходилась на розгляді в суді. При укладенні договору купівлі продажу мали бути з"ясовані зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості. Однак придбавши квартиру 4 січня 2018 року, вже 8 лютого 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод шляхом виселення (а. с. 121-122 том1).

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника, який частково може поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, та відшкодування збитків.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, урахувавши наявність у неповнолітньої дитини права користування спірною квартирою, а вчинення батьком дитини відчуження квартири за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону, та установивши, що таке порушення призвело до порушення прав дитини, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову і відмову у задоволенні зустрічного позову про виселення.

Що стосується рішення суду про відмову у задоволенні позову про визнання права власності, слід зазначити наступне.

Матеріали справи містять докази, що спірна квартира відповідачу належить на праві приватної власності з 1999 року внаслідок приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Вказана норма права визначає підставу поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності за умови наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна. Під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність "істотного збільшення його у вартості".

Доводи апеляційної скарги щодо визнання права власності, спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем не доведено, що квартира збільшилась у вартості за рахунок проведення нею робіт за період спільного проживання подружжя.

Доводи позивача про проведений ремонт і збільшення вартості квартири після розірвання шлюбу і яка належала особисто відповідачу не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 серпня 2018 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та усунення перешкод шляхом виселення скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, Служба у справах дітей Слобідського району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 жовтня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна недійсним.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 серпня 2018 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 залишити без змін.

У задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 18 березня 2019 року