ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/993/19 Справа № 205/522/18 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Дніпроводоканал» ДМР про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у 2012 році між ним та відповідачем було укладено договір НОМЕР_1 про надання населенню приватного сектору послуг з центрального питного водопостачання та водовідведення, проте у 2012 році він не користувався послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР з поливу прибудинкової території. Вважає, що КП «Дніпроводоканал» ДМР протиправно нарахували йому заборгованість з центрального водопостачання, а тому просив визнати протиправним нарахування йому відповідачем заборгованості з центрального водопостачання по особовому рахунку НОМЕР_1 у розмірі 3733,31 грн. та просив зобов'язати відповідача списати наявну заборгованість за полив прибудинкової території (а.с.1-4).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 73, 74).

З таким рішенням не погодився позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 80-82).

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Дніпроводоканал» ДМР просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання нутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 61-2498св18.

Судом встановлено, що 27 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та КП «Дніпроводоканал» ДМР було укладено договір НОМЕР_1 про надання населенню приватного сектору послуг з центрального питного водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.54-58).

До укладання зазначеного договору позивач споживав питну воду та сплачував за надані послуги водопостачання, що сторонами не заперечується.

З 12 квітня 2013 року позивачу за вказаною адресою встановлено прилад обліку водопостачання, а до цієї дати нарахування за надані послуги проводилися згідно діючих норм та тарифів водоспоживання та площ поливу.

Пунктом 6 Рішення виконавчого комітету ДМР № 3884 від 20 грудня 2004 року «Про раціональне ведення водного господарства міста» (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено поливний сезон для мешканців приватного сектору - з 15 квітня по 15 вересня. У разі відсутності в абонента водолічильника і при бажанні отримати перерахунки за отримані послуги з поливу необхідно письмово звернутись у районну абонентську службу МКВП «Дніпроводоканал» протягом першої половини поливного періоду, тобто до 1 липня поточного року.

Згідно відповіді з КП «Дніпроводоканал» ДМР № 14795/11-14 від 15 грудня 2017 року станом на момент встановлення позивачу приладу обліку води за адресою АДРЕСА_1, його заборгованість перед КП «Дніпроводоканал» ДМР становила 3 733,31 грн. (а.с.10).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що він не користувався послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР з використання води для поливу прибудинкової території, оскільки таку воду отримував від Фрунзенського міжрайонного управління водного господарства на підставі договорів № 45 від 23 травня 2008 року, 23 квітня 2009 року, № 50 від 30 квітня 2010 року, № 44 від 27 травня 2011 року, № 31 від 03 травня 2012 року, укладених між Фрунзенським міжрайонним управлінням водного господарства та головою садового товариства (а.с.11-39).

На підтвердження факту отримання таких послуг позивачем надано довідку, затверджену головою квартального комітету № 50 (а.с.54).

Відповідно до ст.76 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не використовував воду, яку постачало КП «Дніпроводоканал» ДМР за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому суд обґрунтовано зазначив у рішенні, що факт отримання садовим товариством послуг з постачання води для поливу з Фрунзенського міжрайонного управління водного господарства та сплати членами цього товариства за такі послуги, не може бути достатнім доказом на підтвердження вищевказаної обставини.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем визнавався факт надання йому послуг КП «Дніпроводоканал» ДМР з питного водопостачання та водовідведення, а заперечувалося лише використання питної води для поливу прибудинкової території за вищевказаною адресою, однак належних доказів на підтвердження зазначеного позивачем суду надано не було.

Крім того, з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за водопостачання КП «Дніпроводоканал» ДМР до суду не звертався, а тому вимоги ОСОБА_1 до КП «Дніпроводоканал» ДМР щодо визнання протиправним нарахування йому заборгованості з центрального водопостачання є передчасними.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо не використання позивачем води, постачання якої надавалося КП «Дніпроводоканал» ДМР, для поливу присадибної ділянки належними доказами по справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги про неповне з"ясування обставин у справі, порушення норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді