КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 757/4643/18-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Оніщука М.І.,

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві держаної адміністрації про визначення участі батька у вихованні дитини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року,

встановив:

у січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити порядок його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 , представника третьої особи Сови Т.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 до 24.10.2012. В період шлюбу - ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу син залишився постійно проживати з матір`ю. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року йому було визначено порядок зустрічей з сином: кожного тижня щовівторка і щочетверга з 16.00 о 20.00, кожного місяця перша і третя субота, друга і четверта неділя - з 10.00 до 20.00. В зазначені дні він відвідує з сином театри, кінотеатри, культурно-масові заходи, супроводжує сина на заняття в спортивних секціях. Однак він просить збільшити йому час на спілкування з сином, посилаючись на те, що у відведені проміжки часу він не встигає в достатньому обсязі забезпечувати сину культурний та фізичний розвиток, а тому хоче мати можливість організувати відпочинок сину під час зимових та літніх канікул. В зв`язку з цим позивач просив змінити встановлений графік його зустрічей з дитиною та визначити наступний графік: щовівторка з 16.00 до 20.00 без присутності матері, у вихідні дні з 16.00 п`ятниці до 20.00 суботи без присутності матері, щороку під час літніх канікул один місяць та щороку під час зимових канікул протягом двох тижнів для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері, а в разі поїздки за кордон - за погодженням з ОСОБА_2 , в державні святкові дня: Різдво, Паска, Трійця з 09.00 до 20.00 без присутності матері.

В липні 2018 року представником позивача було подано заяву про зміну предмета позову, в якій він просив змінити предмет позову, оскільки порядок спілкування позивача з сином вже був встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року. Однак зараз в зв`язку зі збільшенням віку дитини він просить змінити порядок спілкування батька з сином, встановивши графік такого спілкування: щовівторка з 16.00 до 20.00 без присутності матері, у вихідні дні з 16.00 п`ятниці до 20.00 суботи без присутності матері, щороку під час літніх канікул один місяць та щороку під час зимових канікул протягом двох тижнів для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері, а в разі поїздки за кордон - за погодженням з ОСОБА_2 , в державні святкові дня: Різдво, Паска, Трійця з 09.00 до 20.00 без присутності матері.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року було визначено графік зустрічей позивача з сином кожного тижня щовівторка та щочетверга протягом 4 годин, а у вихідні дні - з 10.00 до 20.00 без присутності матері. Такий графік дотримується батьками дитини, позов мотивований лише бажанням батька більше часу проводити з сином, однак син не виявляє бажання змінювати встановлений графік.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, Конституції України, Закон України «Про охорону дитинства», статей 19, 157, 159 СК України.

Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В ч. 2 і 3 ст. 150 СК України закріплено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При цьому положення вказаної Конвенції від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

Так, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Наявні в матеріалах справи докази, надані представником позивача, свідчать про те, що він приділяє належну увагу вихованню дитини, забезпечує його фізичний та духовний розвиток.

Разом з тим, позивачем не доведено, що вказаний графік його зустрічей з сином ОСОБА_4 підлягає перегляду з метою збільшення часу таких зустрічей і надання можливості спільного відпочинку в період шкільних канікул, в дні державних свят та надання можливості виїзду за кордон. Всі наведені позивачем докази отримали належну оцінку суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати її права та інтереси.

Судом першої інстанції було з`ясовано думку ОСОБА_4 щодо необхідності зміни графіку зустрічей з батьком, який пояснив, що такої потреби немає, відпочивати під час канікул він хоче з мамою. Малолітня дитина була допитана за відсутності батьків в присутності психолога. Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі відносно того, що думка дитини, яка ще не досягла 10-річного віку, не може бути єдиним аргументом, а може лише враховуватись судом, висновку суду першої інстанції не спростовують.

При цьому апелянт наводить посилання на постанову Великої палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (№402/428/16-ц) по справі за позовом про визначення місця проживання дитини, в якій було зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Однак вказівка про те, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду і суд повинен проаналізувати та навести в судовому рішенні мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність узяти за основу саме думку дитини та надати їй перевагу по відношенню до інших доказів з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року (провадження № 6-564цс17), міститься не у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, а в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 травня 2018 року (справа № 404/1100/16-ц). В цій постанові зазначається, що відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Згідно статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було надано Висновок щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини (протокол №9 від 11.07.2018), згідно якого було рекомендовано визначити участь батька у вихованні дитини відповідно до запропонованого ним варіанту. У Висновку було зазначено, що матір дитини не заперечує проти спілкування батька з сином, однак без ночівлі у батька.

В обґрунтуванні Висновку вказувалось, що між батьками існує спір щодо участі батька у спілкуванні з сином і за місцем проживання батька створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини.

Вказаний Висновок органу опіки та піклування було правильно визнано судом першої інстанції необґрунтованим.

Органом опіки та піклування не було дано оцінки доводам матері дитини - ОСОБА_2 щодо заперечень проти ночівлі дитини в сім`ї батька та їх спільного відпочинку, не заслухано думку дитини, не було з`ясовано всі обставини, які призвели до виникнення спору між батьками, відсутнє обґрунтування того, чому встановлений раніше порядок не відповідає інтересам дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 СК України).

В пп. 73 та 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» закріплено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Посилання позивача на те, що матір не організовує належним чином відпочинок сину, а він має матеріальну можливість їздити з сином відпочивати як в межах України, так і за кордон, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна лише Довідка з місця роботи позивача, відповідно до якої його середньомісячний заробіток за липень-грудень 2017 року становить 18 354 грн. (а/с 20 т. 1). При цьому на утриманні позивача знаходяться також двоє малолітніх дітей від другого шлюбу.

Таким чином доводи представника позивача ОСОБА_3 про те, що зміна графіку збільшення часу спілкування позивача з сином ОСОБА_4 , включаючи період часу на вихідних, на канікулах та у святкові дні дозволить позивачу забезпечити сина можливістю оздоровлення у найкращих умовах, підтримати прагнення сина в його бажання кататися на лижах, спілкуватись з братом та сестрою, забезпечить дитину батьківською увагою, є недоведеними, оскільки батько має можливість спілкуватись з сином без присутності матері протягом трьох днів щотижня.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді