Справа № 343/1733/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/301/19
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування та усунення від права на спадкування за законом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 27 листопада 2018 року під головуванням судді Тураша В.А. у м. Долина,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його рідний брат - ОСОБА_4, який заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина на 2-х кімнатну по АДРЕСА_1 та на банківський вклад, який зберігається на депозитному рахунку в КБ «ПриватБанк».

09 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся у нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, спадкова справа зареєстрована за № 58831067. Державний нотаріус йому повідомила, що він не має права на спадщину, оскільки право на спадкування мають спадкоємці першої черги, як це передбачено у ст. 1261 ЦК України, а він є спадкоємцем другої черги.

Право на спадкування після смерті ОСОБА_4 у першій черзі за законом має його дружина, відповідачка по справі ОСОБА_3.

Однак, протягом тривалого часу, ОСОБА_2 постійно здійснював догляд та піклувався про свого брата, який знаходився в тяжкому фізичному стані, мав проблеми зі здоров'ям та потребував стороннього догляду.

У 2000 році його брат ОСОБА_4 тяжко захворів, близько 2-х місяців перебував на стаціонарному лікуванні у Долинській районній лікарні.

Оскільки крім нього, рідних у ОСОБА_4 більше нікого не було, то він весь час був поряд, всіляко допомагав йому, як матеріально так і морально.

ОСОБА_2 знає що він є спадкоємцем другої черги, однак вважає, що має право на спадкування після смерті його рідного брата, ОСОБА_4, разом із спадкоємцем першої черги, відповідачкою ОСОБА_3, оскільки тривалий час піклувався та опікувався своїм братом, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду.

Під час розгляду справи по суті, ОСОБА_2 збільшив позовні вимоги та просив усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_4 Вимогу мотивував тим, що ОСОБА_3 ухилялася від надання допомоги його брату, який через тяжку хворобу сам не міг отримати медичну допомогу та перебував у безпорадному стані. Просив позов задовольнити

Рішенням Долинського районного суду від 27 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування.

Додатковим рішенням Долинського районного суду від 04 березня 2019 року доповнено рішення Долинського районного суду від 27 листопада 2018 року.

Змінено резолютивну частину та заначено, що відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування, про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_4.

Після набрання рішенням законної сили - знято арешт з 2-х кімнатної квартири по АДРЕСА_1, а також зняти заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії пов'язані з видачою ОСОБА_3 свідоцтва на право власності на спадщину після смерті ОСОБА_4, які накладені згідно ухвали Долинського районного суду від 16 вересня 2016 року про забезпечення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 000 грн витрат за надання правової допомоги.

Ухвалою Долинського районного суду від 11 грудня 2018 року виправлено описку в резолютивній частині рішення від 27 листопада 2018 року а саме вказано вірно по батькові відповідача, замість «ОСОБА_3.» зазначено «ОСОБА_2.», вказано вірно по батькові спадкодавця, замість «ОСОБА_4» зазначено «ОСОБА_4».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відповідачка умисно уникала обов'язку забезпечення підтримки та допомоги своєму чоловікові в час різкого погіршення його здоров'я.

Апелянт зазначає, що відповідачка бачила безпорадний стан свого чоловіка, викликаний тяжкою хворобою, однак умисно без діяла, що призвело до його смерті.

У справі була призначена посмертна комплексна судово-медична експертиза. Однак судом були проігноровані вимоги експертів про витребування та надання для дослідження всіх необхідних матеріалів, а справа була повернута до суду першої інстанції, експертиза не була проведена. В подальшому було заявлено клопотання про витребування доказів для надання експертам на дослідження. Однак судом було відмовлено в клопотанні та у повторному направленні ухвали про призначення експертизи для виконання.

Апелянт вважає, що суд неправомірно відмовив у вказаних клопотаннях, а висновок експертизи є основним доказом щодо спростування чи підтвердження тверджень позивача.

Вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 89 ЦПК України, оскільки поклався тільки на пояснення ОСОБА_3 та на докази, які були подані стороною відповідача, а саме на покази свідків, які заявляла сторона відповідачки, які є її родичами.

Апелянт зазначає, що перебування спадкодавця у безпорадному стані свідчить виписка з історії хвороби та сам факт смерті спадкодавця.

Однак, суд дає оцінку іншим періодам життя спадкодавця, про які не йдеться у позовній заяві, коли він дійсно не потребував сторонньої допомоги, змінивши таким чином саму суть змісту позовних вимог.

Апелянт вважає, що прийнявши до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, суд по суті відмовив у позові про зміну черговості одержання права на спадкування залишивши не вирішеною позовну вимогу про усунення відповідачки від права на спадкування, що є грубим порушенням норм процесуального права.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення яким усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4.

ОСОБА_3 на апеляційну скаргу подала відзив в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4, перебував у безпорадному стані у зв'язку з похилим віком та вказаними в медичних документах хворобами потребував стороннього догляду. Сам факт похилого віку та наявності зазначених в медичних документах хворіб не є підставою для висновку про безпорадний стан особи.

ОСОБА_3 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_4, було встановлено інвалідність, те що він був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним, та те що наявні у ОСОБА_4, захворювання чи їх перебіг спричинили його безпорадний стан. Досліджені судом медичні документи не зазначають про необхідність обов'язкового стороннього догляду за cпадкодавцем.

ОСОБА_4 не був лежачим хворим, міг самостійно пересуватися та приймати їжу, вирішувати свої побутові потреби. Так він разом з ОСОБА_3 в лютому 2016 року їздив в Долинське відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" з приводу оформлення документів на банківські вклади. Ним 04.08.2015 року укладено з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір вкладу «Стандарт» а 31.01.2013 року договір вкладу «Депозит Плюс» на 6 міс. У вищезазначених договорах спадкодавець ОСОБА_4 за 41 день до смерті склав заповідальне розпорядження на її ім'я в стовідсотковому обсязі.

Розпорядження грошовими коштами, які розміщені в банку, свідчить про те, що ОСОБА_4 на час життя не вбачав підстав для усунення в майбутньому її від спадкування та вважав її, як свою дружину, єдиним спадкоємцем. Зазначені обставини спростовують всі доводи позивача, про те що вона не піклувалась за чоловіком та з її вини настала смерть. Тобто позивачем не доведено зв'язок між її діями та смертю її чоловіка.

Судом допитані свідки, які спростували доводи зазначені в позові ОСОБА_2, який проживає в Київській обл. і йому не могли бути відомі ті обставини, на які він посилається як на підставу заявленого позову. Вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Вимогами ст. 89 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 68 років у м. Долина Івано-Франківської області помер ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 29.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області (а. с. 12).

У відповідності до лікарського свідоцтва про смерть №38 та довідки про причину смерті від 23.03.2016 року (а.с.68), ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в стаціонарі Долинської ЦРЛ. Причина смерті- гостра судинна хвороба кишківника.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. За життя спадкодавець ОСОБА_4, заповіту не складав, тому спадкування після його смерті має відбуватися за законом.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки: 61671811 від 17.06.2016 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10) .

У відповідності до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.51) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 24 листопада 2015 року зареєстрували шлюб у Відділі ДРАЦС Долинського РУЮ в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис №291. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_3, дружини - ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3, як переживше подружжя, згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу має право на спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4

Інших спадкоємців першої черги, як встановлено в судовому засіданні, немає і даний факт не заперечили сторони по справі.

Позивач ОСОБА_2 в суді спочатку заявив вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги, яким є ОСОБА_3 Згодом ним збільшено в суді позовні вимоги, які по своїй суті є зміною підстав позову і поставив вимогу про усунення відповідачки ОСОБА_3 від права на спадкування за законом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Позивач ОСОБА_2, як рідний брат спадкодавця, має право на спадкування за законом другої черги. Родинні відносини між ОСОБА_4 і позивачем ОСОБА_2 стверджуються відповідними копіями документів про їх народження (а.с.9, 11 т.1).

Позивач у заявленому позові стверджував, що померлий ОСОБА_4 через похилий вік, тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_4 помер у віці 68 років (а.с. 12) та переніс певні хвороби, що стверджується даними медичних карт амбулаторного та стаціонарного хворого Долинської та Калуської ЦРЛ і висновком експерта від 04.04.2018 р., у відповідності до якого в березні 2012 року ОСОБА_4 проведені хірургічні втручання з видалення хронічних гематом з ділянці голови. Крім того, в березні 2012 року та в червні 2013 року ОСОБА_4 лікувався з приводу інших захворювань нижніх кінцівок (а.с.209-211 т.1).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів що спадкодавець ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані у зв'язку з похилим віком та вказаними в медичних документах хворобами і потребував стороннього догляду. Кількість прожитих років та наявність зазначених в медичних документах захворювань не є підставою для висновку про безпорадний стан спадкодавця.

У матеріалах справи, зокрема у досліджених судом медичних документах, відсутні докази що ОСОБА_4 у зв'язку з наявними у нього захворюваннями визначалася інвалідність чи він визнавався недієздатним або обмежено дієздатним. Також відсутній висновок лікарів чи лікувальних закладів під час та після проходження ОСОБА_4 амбулаторних чи стаціонарних лікувань, що перенесені ним захворювання чи їх перебіг спричинили його безпорадний стан або необхідність обов'язкового стороннього догляду за ним. Відсутні також належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 не міг самостійно забезпечити умови свого проживання, потребував допомоги та піклування.

Спадкодавець ОСОБА_4 при житті отримував пенсію за віком у розмірі 3 189,29 грн, не був лежачим хворим, самостійно пересувався та приймав їжу, особисто та без сторонньої допомоги вирішував свої побутові потреби. Зокрема, він разом з ОСОБА_3 в лютому 2016 року їздив в Долинське відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" з приводу оформлення документів на банківські вклади, де ним по двох банківських договорах складено заповідальне розпорядження на дружину ОСОБА_3 в повному обсязі. Дані обставини свідчать про те що ОСОБА_4, міг самостійно пересуватися, усвідомлював свої дії, керував ними та спростовують твердження позивача, що померлий перебував у безпорадному стані.

Іншою необхідною умовою для усунення особи від права на спадкування є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває у безпорадному стані. Даючи правову оцінку в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що така складова у даній справі також відсутня, як і докази про її наявність.

Таким чином, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» суд при вирішенні такої справи, повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд в складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 08.11.2018 року у справі №521/20849/16 вказавши ,що у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення від такого обов'язку характеризується умисною формою вини. Судом не встановлено, що ОСОБА_4, звертався до ОСОБА_3 з проханням про допомогу, потребуючи такої допомоги, а остання відмовляла йому у надані такої допомоги.

Верховний Суд в своїй постанові від 18.07.2018 року у справі №713/1528/16, роз'яснив судам, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Так, в порушення вищенаведених приписів, достатніх доказів того, що померлий ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані, а відповідачка мала можливість, але умисно ухилялася від виконання обов'язку утримання спадкодавця, суду не було надано. Відтак, суд в рішенні правильно зазначив, що дії ОСОБА_4 щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходилися на рахунках в банку, є свідченням того, що спадкодавець за час життя вважав свою дружину ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем.

Посиланням позивача на те, що він протягом тривалого часу постійно здійснював догляд та піклувався за ОСОБА_4, який знаходився в тяжкому фізичному стані, мав проблеми зі здоров'ям і потребував стороннього догляду та матеріально підтримував його, спростовуються зібраними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку та правильно зазначив, що померлий ОСОБА_4 не потребував матеріальної допомоги і був добре матеріально забезпечений та будь-яку допомогу при необхідності йому надавала дружина ОСОБА_3

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк