ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2862/19

Головуючий у першій інстанції - Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1360/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл» про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

дата складання повного тексту: 26 серпня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Газтранс Ойл» та, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просила зобов`язати відповідача внести виправлення в трудову книжку ОСОБА_1 в частині формулювання підстав її звільнення (запис від 24 травня 2019 року п.4 ст.40 КЗпП України), змінивши підставу звільнення на п.4 ст.36 КЗпП України, про що внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1 - звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП України; стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею трудової книжки в розмірі 13463 грн 40 коп. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 жовтня 2018 року між позивачкою та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, згідно з яким позивачку прийнято на посаду бухгалтера, про що у трудовій книжці зроблено запис. 12 лютого 2019 року позивачка подала заяву про звільнення відповідно до п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін 28 лютого 2019 року, на якій директором накладено резолюцію про звільнення на підставі ст. 40 КЗпП. Позивачка неодноразово зверталась в усному порядку з намаганням з`ясувати коли саме її буде звільнено, однак, отримувала погрози та образи, директор відповідав, що звільнить її тоді, коли він забажає. 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 направила цінним листом чергову заяву про звільнення, однак, директор відмовився отримувати кореспонденцію. 06 березня 2019 року після чергового з`ясування питання про звільнення та повернення трудової книжки та проведення розрахунку, отримала чергові погрози та образи, була викликана поліція, яка зафіксувала неправомірні дії директора. Після даного конфлікту позивачка потрапила до лікарні і знаходилась на лікарняному до 13 березня 2019 року. Після виходу з лікарняного на роботу вона не повернулась, але й до теперішнього часу не може офіційно звільнитися, трудовий договір з нею не розривають, не віддають трудову книжку та не розраховують.

При уточненні позовних вимог позивачка зазначила, що трудову книжку отримала 06 червня 2019 року. За період, що минув з часу відкриття провадження по справі 22 травня 2019 року відповідачем її було звільнено з посади бухгалтера та зазначено про звільнення у зв`язку з прогулом без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України, про що внесено запис в трудову книжку 24 травня 2019 року. При цьому заяву від 19 лютого 2019 року, в якій позивачка повідомляла керівництво ТОВ «Газтранс Ойл» про свій намір звільнитися за власним бажанням було проігноровано та не отримано 25 лютого 2019 року. Після спливу необхідних двох тижнів, які позивачка обраховує з 25 лютого 2019 року, вважає останнім робочим днем понеділок 11 березня 2019 року, починаючи з наступного дня 12 березня 2019 року по 06 червня 2019 року керівництво ТОВ «Газтранс Ойл» не видало позивачці трудову книжку, в результаті чого вона була позбавлена можливості працевлаштуватися, тому уточнила період та розмір стягуваного середнього заробітку у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 12 березня 2019 року по 06 червня 2019 року, 60 робочих днів. Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати - 224 грн 39 коп., просила стягнути 13463 грн 40 коп.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд виходив з того, що у відповідача відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки заява ОСОБА_1 від 19 лютого 2019 року про звільнення за власним бажанням, яка була надіслана цінним листом на адресу директора ТОВ «Газтранс Ойл», отримана не була, будь-яких інших заяв позивачем подано не було. Натомість дії позивача, зокрема подання відповідачу 05 березня 2019 року заяви про надання можливості бути відсутньою на робочому місці зранку 07 березня 2019 року, а також лікарняного листа за період з 07 березня 2019 року по 13 березня 2019 року, із зазначенням «стати до роботи 14 березня 2019 року», свідчать про усвідомлення ОСОБА_1 факту продовження перебування у трудових відносинах з ТОВ «Газтранс Ойл». В період перебування на роботі після надіслання заяви про звільнення за власним бажанням, усно про намірі звільнення керівництву підприємства не повідомляла. Також суд не вбачав підстав для внесення виправлення в трудову книжку ОСОБА_1 в частині формулювання підстав її звільнення на п.4 ст.36 КЗпП Україн, та внесення відповідного запису в трудову книжку ОСОБА_1 - звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Крім того, роботодавцем виконані вимоги ст.47, 116 КЗпПУ та п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, та поштою повідомлено позивачку в день звільнення 25 травня 2019 року про отримання трудової книжки, після чого, за заявою ОСОБА_1 трудову книжку направлено поштовим зв`язком. Таким чином, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею трудової книжки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, що відносини між позивачкою та директором ТОВ «Газтранс Ойл» носили вкрай негативний характер, через що ОСОБА_1 була змушена неодноразово писати заяви на звільнення з посади та останню заяву надіслала на адресу юридичної особи поштою, з яких вбачається чіткий намір та бажання припинити трудові відносини та звільнитися із займаної посади.

ОСОБА_1 вказує, що про заяву від 12 лютого 2019 року, на якій наявна резолюція про звільнення, відповідач у відзиві на позовну заяву не вказує, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про досягнення згоди між сторонами, або власноруч складеної ОСОБА_1 заяви, якою вона відкликає раніше подані заяви та наполягає на продовженні трудових відносин. Крім того, наявність усних повідомлень на відсутність яких вказує суд, неможливо підтвердити або спростувати в силу їх специфіки, незважаючи на це, суд прийшов до висновку, що вони були відсутні після направлення заяви 19 лютого 2019 року.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що її заява від 19 лютого 2019 року про звільнення 25 лютого 2019 року була проігнорована директором товариства, що підтверджується відповідною відміткою. Вказує, що саме тому обрахувала два тижні, визначені законом для відпрацювання, з 25 лютого 2019 року, останній день роботі після відпрацьованих двох тижнів - 11 березня 2019 року, на цей період припадала дата 07 березня 2019 року, на яку нею була подана заява від 05 березня 2019 року про бажання бути відсутньою зранку у зв`язку із запланованим заходами щодо святкування міжнародного жіночого дня у школі, де навчається її дитина, однак, директор товариства відмовив. Також 06 березня 2019 року відбувся конфлікт, в результаті якого вона була змушена викликати наряд поліції, після чого вона потрапила до лікарні і була на лікарняному з 07 березня 2019 року по 13 березня 2019 року.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу, зауважує, що заяву про звільнення від 19 лютого 2019 року нею було направлено на юридичну адресу ТОВ «Газтранс Ойл» та відповідачем не було обґрунтовано при розгляді справи відмову в отриманні поштового відправлення від позивачки.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що посилання суду на наявність лікарняного листа та запису в ньому «стати до роботи 14 березня 2019 року» є необґрунтованим, адже даний лист не було заповнено позивачкою та дане формулювання означає придатність людини працювати. Посилання сторони відповідача на неможливість звільнення особи в період перебування на лікарняному не відповідає вимогам законодавства, адже немає заборони на звільнення у період хвороби за угодою сторін, за переведенням, за власним бажанням, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 червня 2018 року у справі №815/6606/15.

ОСОБА_1 наголошує, що через невидачу їй трудової книжки вона не мала можливості влаштуватись на роботу або хоча б стати на облік у центр зайнятості.

Також ОСОБА_1 апеляційному суду подано письмові пояснення до апеляційної скарги, які не приймаються до уваги, оскільки не були направлені позивачкою стороні відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Газтранс Ойл» було укладено трудовий договір, згідно з яким позивачку прийнято на посаду бухгалтера. За умовами договору працівниця підпорядковується безпосередньо директору; договір є безстроковим; оплата праці проводиться згідно штатного розкладу, з виплатою 2 рази в місяць. Основним мотивуючим фактором співробітника є заробітна плата та премії; надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних днів та щорічна додаткова відпустка за роботу за комп`ютером тривалістю 4 календарні дні. Відповідно до п. 4.1 Трудового договору від 03.10.2018, працівникові встановлюється 5-денний (40 годин) робочий тиждень. У зв`язку з виробничою необхідністю працівник може залучатись до праці у вихідний день. Працівник може працювати понад встановлений денний час з послідуючим наданням йому відгулів. Згідно п.10.1.2 підставою для припинення договору є його розірвання з ініціативи працівника. При цьому працівник зобов`язаний попередити роботодавця не пізніше ніж за 2 тижні відповідною заявою, підготовленою у письмовій формі, а керівник підприємства засвідчує своїм підписом до передбачуваної дати припинення цього договору, звільнення можливе у разі виконання всіх своїх зобов`язань. Працівник зобов`язаний проявити ініціативу по знаходженню собі заміни на своє основне робоче місце. Термін розірвання трудового договору починається наступного дня після отримання підпису заяви працівника про звільнення. Також згідно п.10.2 договору визначено, що днем припинення трудового договору у всіх випадках є останній день роботи працівника, за винятком випадків, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (а.с.4-5).

Вперше ОСОБА_1 10 січня 2019 року написала заяву про звільнення з займаної посади бухгалтера у зв`язку з недостатньою кваліфікацією з 01 лютого 2019 року (а.с.34). Дана заява надана стороною відповідача, проте не містить будь-якої резолюції директора ТОВ «Газтранс Ойл» окрім його підпису на заяві.

Також позивачкою 12 лютого 2019 року подано на ім`я директора ТОВ «Газтранс Ойл» заяву про звільнення за згодою сторін 28 лютого 2019 року на якій директором накладено резолюцію «звільнити за ст.40, невиконання посадових обов`язків» (а.с.6).

В той же час, директором не було вчинено будь-який дій, направлених на звільнення ОСОБА_1 за вказаною статтею та не розглянуто заяву позивачки по суті та не звільнено за згодою сторін, як вона просила.

Колегія суддів апеляційного суду визнає таку поведінку відповідача, як тиск на ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 , що про заяву від 12 лютого 2019 року відповідач у відзиві на позовну заяву не вказує, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про досягнення згоди між сторонами, або власноруч складеної ОСОБА_1 заяви, якою вона відкликає раніше подані заяви про звільнення є слушними та приймаються апеляційним судом до уваги.

Повторно, 19 лютого 2019 року, позивачкою подано заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням (а.с.7). Дана заява була направлена позивачкою цінним листом з повідомленням, який повернувся на адресу ОСОБА_1 не врученим (а.с.8, 9). При цьому на зворотному повідомленні стоїть резолюція директора ТОВ «Газтранс Ойл» - повернути відправнику 25 лютого 2019 року.

Згідно з частини 1 статті 38 КЗпП України, працівник зобов`язаний повідомити адміністрацію (власника підприємства) про наступне звільнення письмово за два тижні. Таке письмове повідомлення про звільнення оформляється заявою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що днем попередження позивачкою свого роботодавця про звільнення за власним бажанням є день відмови директора ТОВ «Газтранс Ойл» в отриманні листа поштою, тобто 25 лютого 2019 року, таким чином днем звільнення ОСОБА_1 мало бути 11 березня 2019 року. Тож, доводи апеляційної скарги в цій частині також заслуговують на увагу.

Позивачкою 05 березня 2019 року на ім`я директора ТОВ «Газтранс Ойл» подано заяву про надання можливості бути відсутньою на робочому місці зранку 07 березня 2019 року. Резолюцією керівника заявниці було відмовлено (а.с.35). Тобто, вбачається, що між позивачкою та директором ТОВ «Газтранс Ойл» склались напружені відносини.

Як вбачається з листка непрацездатності серії АДЧ №965456, позивачка перебувала на лікарняному з 07 березня 2019 року по 13 березня 2019 року, із зазначенням «стати до роботи 14 березня 2019 року». Даний лист було надано відповідачу для здійснення відповідних виплат та на підтвердження поважної причини відсутності на роботі (а.с.10, 36).

Вважаючи, що вона звільнена згідно заяви про звільнення від 19 лютого 2019 року, позивачка після 11.03.2019 р. більше не виходила на роботу.

Директором ТОВ «Газтранс Ойл» направлено лист лише від 25 березня 2019 року позивачці з вимогою надання письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці протягом одинадцяти робочих днів (з 07 березня 2019 року по 22 березня 2019 року), про що складено акти про відсутність на роботі (а.с.37). Дана вимога направлена 27 березня 2019 року та, як встановлено апеляційним судом, 02 травня 2019 року (згідно даних відстеження відправлення Укрпошта) повернулося на адресу відправника.

Згідно табелю обліку використання робочого часу за березень 2019 року ОСОБА_1 відпрацьовано робочі дні 4 - 6 березня 2019 року (а.с.75).

Згідно табелю обліку використання робочого часу за квітень та травень 2019 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці (а.с.76, 77).

Також стороною відповідача надано акти про відсутність на роботі бухгалтера ТОВ «Газтранс Ойл» ОСОБА_1 , згідно яких позивачка була відсутньою на роботі з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., впродовж всього робочого дня 07 березня 2019 року та з 11 березня 2019 року по 15 березня 2019 року, з 18 березня 2019 року по 22 березня 2019 року, з 25 березня 2019 року по 29 березня 2019 року, з 01 квітня 2019 року по 05 квітня 2019 року, з 08 квітня 2019 року по 12 квітня 2019 року, з 15 квітня 2019 року по 19 квітня 2019 року, з 22 квітня 2019 року по 26 квітня 2019 року, з 02 травня 2019 року по 08 травня 2019 року, з 10 травня 2019 року по 11 травня 2019 року, з 13 травня 2019 року по 17 травня 2019 року, з 20 травня 2019 року по 24 травня 2019 року (а.с.38-64). При цьому апеляційний суд не може прийняти дані акти, як належно оформлені, оскільки вони підписані директором ТОВ «Газтранс-Ойл» та працівниками іншого товариства - ТОВ «Едланд-М» в той же час, наказу про призначення відповідної комісії суду надано не було.

Подібний акт було складено 01 квітня 2019 року, згідно якого, ОСОБА_1 . 01 квітня 2019 року о 14 год. 20 хв. з`явилась на робочому місці та надала лікарняний лист серії АДЧ №965456, про відсутність на робочому місці з 07 березня 2019 року по 13 березня 2019 року включно. Пояснень щодо відсутності на робочому місці з 14 березня 2019 року по 31 березня 2019 року надано не було (а.с.38). До даного акту колегія суддів також ставиться критично.

З позовом про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії ОСОБА_1 звернулась 23 квітня 2019 року.

Наказом ТОВ «Газтранс Ойл» №5 від 24 травня 2019 року про дисциплінарне стягнення, визначено для ОСОБА_1 , бухгалтера, дні відсутності на роботі з 14 березня 2019 року по 24 травня 2019 року, прогулами без поважних причин, зазначено у табелі обліку використання робочого часу означені дні як прогули, застосовано до ОСОБА_1 за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.65).

З відомостей розподілу виплат від 27 березня 2019 року ОСОБА_1 нараховано 740 грн 60 коп. (а.с.69), згідно відомості від 31 травня 2019 року - 527 грн 07 коп. лікарняні (а.с.70

Згідно розрахунково-платіжної відомості за березень ОСОБА_1 нараховано 1935 грн, виплачено аванс 740 грн 60 коп., заборгованість перед працівником 1066 грн 35 коп., до видачі 617 грн 07 коп. (а.с.71).

Згідно розрахунку при звільненні ОСОБА_1 виплачено 1289 грн 89 коп. (а.с.73, 74).

Листом №32 від 24 травня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення 24 травня 2019 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, запропоновано з`явитись на підприємство для отримання трудової книжки або звернутись з письмовою заявою про надіслання її поштою; надіслано розрахунок коштів, що підлягають виплаті у день звільнення з повідомленням про зарахування їх на карту позивача( а.с. 66, 67, 68).

На вищезазначений лист ОСОБА_1 подала заяву від 30 травня 2019 року, якою повідомила директора ТОВ «Газтранс Ойл» про згоду на пересилання її трудової книжки поштою (а.с.78).

Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що середньоденна заробітна плата складає 224 грн 39 коп. (а.с.79).

Також позивачкою надано позитивні характеристики з ТОВ «Фабрика «Аврора» за період роботи бухгалтером з 02 лютого 2017 року по 13 липня 2018 року (а.с.90), та ТОВ «Аутсорсингова агенція «Бухгалтерія без проблем» за період з 02 березня 2015 року по 07 грудня 2016 року (а.с.91)

Сторонами підтверджено, що трудова книжка ОСОБА_1 була отримана 06 червня 2019 року.

Таким чином, достовірно встановлено, що між позивачкою та відповідачем склались вкрай напружені відносини, які не відповідають інтересам ОСОБА_1 та унеможливлюють їх спільну працю. Позивачкою декілька разів вчинялись дії, направлені на розірвання трудового договору у встановлений законом спосіб, однак, з вини відповідача трудовий договір так і не було розірвано.

Порушення прав підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий підхід відповідає й ідеям, закріпленим статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на ефективний засіб юридичного захисту. У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v .the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

За змістом ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Письмове повідомлення про звільнення оформлюється заявою. Звільнення працівників оформлюється наказом чи розпорядженням роботодавця. Підставою для видання такого наказу є відповідна заява працівника, а за потреби й інші документи.

Достовірно встановлено, що ОСОБА_1 вчинила всі від неї залежні дії для попередження роботодавця за два тижні, як це передбачено Кодексом, про своє звільнення за власним бажанням. За матеріалами справи, позивачку мало бути звільнено саме з 11 березня 2019 року, враховуючи, що роботодавець незаконно відмовився отримувати поштове повідомлення від неї 25 лютого 2019 року

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 відпрацьовано в березні місяці 2019 року робочі дні з 4 по 6 березня 2019 року, а з 07 по 13 березня 2019 року перебувала на лікарняному, що також підтверджено відповідними документами, які були надані відповідачу для здійснення відповідних виплат. При цьому позивачка правомірно більше не виходила на роботу, оскільки вважала, що її звільнено за заявою від 19 лютого 2019 року (яку знову ж таки відмовився отримувати відповідач по справі).

Апеляційний суд приймає до уваги доводи позивачки, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, що відносини між позивачкою та директором ТОВ «Газтранс Ойл» носили вкрай негативний характер, через що ОСОБА_1 була змушена неодноразово писати заяви на звільнення з посади та останню заяву надіслала на адресу юридичної особи поштою, з яких вбачається чіткий намір та бажання припинити трудові відносини та звільнитися із займаної посади.

Доводи апеляційної скарги, що посилання суду на наявність лікарняного листа та запису в ньому «стати до роботи 14 березня 2019 року» є необґрунтованим, адже даний лист не було заповнено позивачкою та дане формулювання означає придатність людини працювати також приймаються судом до уваги, як і посилання на ту обставину, що відсутня заборона звільнення за згодою сторін в період перебування на лікарняному, за власним бажання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 червня 2018 року.

Встановивши, що формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України є неправомірним, колегія суддів дійшла висновку про те, що підлягає зміні формулювання підстави звільнення, а саме, - за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, з 11 березня 2019 року.

Також, згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Враховуючи, що відповідачем не було оспорено розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею при звільненні трудової книжки ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 13463 грн 40 коп.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 - задоволенню.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи позов ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 1536 грн 80 коп. та при поданні апеляційної скарги 2305 грн 20 коп., а разом 3842 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3).

Дослідивши матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що подаючи позов ОСОБА_1 та адвокат Яковлев А.Л. уклали договір про надання правової допомоги від 19 квітня 2019 року (а.с.11-12, 13), адвокатом надано звіт про надання правової допомоги, з якого вбачається, що ним було надані наступні послуги: консультація та аналіз наданих документів - 300 грн, складання позовної заяви - 500 грн, участь в судових засіданнях - 700 грн (а.с.15), а позивачкою сплачено 1500 грн за надані послуги (а.с.14). Вбачається, що адвокат Яковлев А.Л. не брав участь в судових засіданнях, оскільки інтереси позивачки в суді представляв адвокат Новик М.С. За таких обставин, вимоги позивачки про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 800 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл» про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл» внести виправлення в трудову книжку ОСОБА_1 в частині формулювання підстав її звільнення (запис від 24 травня 2019 року, за п.4 ст.40 КЗпП України), змінивши підставу звільнення на п.4 ст.36 КЗпП України, про що внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1 - звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 13463 (тринадцять тисяч чотириста шістдесят три) грн 40 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл» на користь ОСОБА_1 3842 грн витрат по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції та 800 грн витрат на правову допомогу, а разом 4642 (чотири тисячі шістсот сорок дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтранс-Ойл», м.Чернігів, вул.Козацька, 58, .

Повний текст постанови виготовлено 20 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: