Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 344/256/16-ц

провадження № 61-32575св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня

2016 року у складі судді Домбровської Г. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Томин О. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю з 2002 року, що підтверджується народженням спільних дітей.

У 2004 році ОСОБА_6 придбала квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1. Окрім ОСОБА_6 у вказаній квартирі проживали також їхні спільні з позивачем діти - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

29 травня 2014 року ОСОБА_6 продала дану квартиру ОСОБА_5

Спірним договором купівлі-продажу порушено його права, як співвласника спільного майна подружжя, оскільки він не давав згоди на продаж квартири. Даний правочин також порушує житлові права малолітніх дітей, які набули право користування проданою квартирою, оскільки договір укладений без дозволу органу опіки і піклування, а ціна продажу квартири є значно меншою за ринкову.

З наведених підстав ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 29 травня 2014 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 14 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не довів, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_6, оскільки факт його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у судовому порядку не встановлено. Інших доказів з цього приводу позивач не надав.

Що стосується порушення вимог статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» при укладенні спірного договору купівлі-продажу, зокрема відсутності дозволу органу опіки і піклування на його укладення з огляду на те, що у квартирі проживали неповнолітні діти, то суд дійшов висновку про відсутність факту порушення житлових прав дітей, оскільки на момент укладення договору діти були зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровані за адресою АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

13 червня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій порушено вимоги статей 29, 203, 215 ЦК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статей 63, 65, 74 СК України, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 11 жовтня 2004 року, тобто за час проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому є спільним сумісним майном. Вказана квартира була відчужена ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_4 Крім того, під час відчуження вказаної квартири, були порушенні права малолітніх дітей, оскільки орган опіки та піклування не надав згоди на її відчуження.

Доводи інших учасників справи:

01 листопада 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_13 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить відмовити ОСОБА_4 у задоволенні касаційної скарги, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області

від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Судами встановлено, що 29 травня 2014 року між ОСОБА_6 та

ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 91,5 кв.м, з ринковою вартістю згідно звіту про оцінку від 17 березня 2014 року 581 047,00 грн. Продаж квартири вчинено за

149 000,00 грн.

Згідно пункту 1 спірного правочину квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2004 року.

Відповідно до пункту 4 договору, продавець свідчить, що на момент придбання зазначеної в цьому договорі квартири, продавець в зареєстрованому шлюбі не перебувала, фактичних шлюбних відносин не мала. Квартира є її особистою приватною власністю; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 57 СК України (в редакції чинній, на час придбання спірної квартири) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

За правилами частини першої статті 74 СК України (в редакції чинній, на час придбання спірної квартири) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що позивачем не надано доказів спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 на момент придбання останньою квартири по АДРЕСА_1 (11 жовтня 2004 року), як підстави визначати спірне майно спільною сумісною власністю. Докази про встановлення такого факту в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

Неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були зняті з реєстрації за вказаною адресою 27 травня 2014 року та цього ж дня були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним. Позивачем не надано доказів його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 на момент придбання квартири та відсутній факт порушення житлових прав дітей на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська