Дата документу 27.02.2019
Справа № 334/8097/18
Провадження № 2/334/1260/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. В належному позивачу житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, але за місцем реєстрації вони не проживають з 2006 року. У зв'язку з реєстрацією відповідачів в належному позивачу житловому будинку позивач позбавлений можливості оформити державну субсидію. Договір про користування житловим будинком між ним, як власником житлового будинку з 2006 року та відповідачами не укладався, вони не є членами його родини. Реєстрація відповідачів позбавляє позивача можливості вільного володіння та користування належною йому власністю, тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Позивач у судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просив суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Відповідачі повідомлені про розгляд справ, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу їх реєстрації. Відповідачі відзиву на позов не подали, причини неявки суду не повідомили, з заявою про розгляд справи у їх відсутність до суду не звертались, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 батальйону (Шушенська), м. Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.06.1989 року державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори, реєстровий №1-367.

В належному позивачу житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, що підтверджується випискою із домової книги, але за місцем реєстрації вони не проживають з 2006 року, що підтверджується Актом про непроживання, складеним 16.10.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 7 Закону України № 13 82-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. В даному випадку усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3такими, що втратила право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Зобов'язати Департамент реєстраційних послуг ЗМР зняти ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27 лютого 2019 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.