Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 161/15346/14-ц

провадження № 61-25817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Осіпука В. В., Матвійчук Л. В. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року у складі судді Кихтюка Р. М. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 242/м, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США під 16 % річних з кінцевим терміном повернення до 23 вересня 2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 24 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ 242/м, за яким поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року було стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за вказаним договором в розмірі 411 574,31 грн. Внаслідок неналежного виконання зазначеного рішення суду станом на 01 лютого 2016 року у відповідачів утворилася заборгованість перед банком в загальному розмірі 94 659,84 доларів США, що еквівалентно 1 605 444,24 грн, з яких: 45 142,96 доларів США - заборгованість за процентами, 49 516,88 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 15,48 доларів США - штраф (фіксована частина), 4 732,99 доларів США - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 242/М в розмірі: 45 142,96 доларів США - нарахованих процентів та 4 732,99 доларів США - штрафу, що у гривневому еквіваленті становить 805 496,59 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року, яким з відповідачів стягнуто заборгованість за тілом кредиту та процентами, не виконане. Тому банк має право на отримання процентів, нарахованих вже після ухвалення вказаного рішення, та штрафу, без пені, оскільки стягнення цих двох видів неустойки призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності, що заборонено законом. Крім того, суд дійшов висновку, що заявлені банком вимоги до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв'язку з припиненням поруки.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 242/М в розмірі: 45 142,96 доларів США - нарахованих процентів станом на 01 лютого 2016 року та 4 732,99 доларів США - штрафу, що у гривневому еквіваленті становить 805 496,59 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову до поручителя, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року з відповідачів стягнуто заборгованість за тілом кредиту та нарахованими процентами. Скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку, передбаченого статтею 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вказаним рішенням суду підтверджено дію поруки, яка не припинилася, оскільки для її дійсності щодо всіх зобов'язань боржника достатньо одного звернення кредитора з вимогою до поручителя, що мало місце в даному випадку. Надалі може йтися про позовну давність, а не про строки, протягом яких порука зберігає свою дію.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.

27 січня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року в частині незадоволеної вимоги банку про солідарне стягнення з відповідачів пені в розмірі 49 561,88 доларів США, а справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення пені, оскільки у цій справі штраф та пеня були нараховані за різні види порушення грошового зобов'язання. Тобто стягнення двох вказаних видів неустойки не призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності відповідачів. Крім цього, суди не обґрунтували всій висновок про те, чому задовольнили вимоги про стягнення саме штрафу, а не пені.

30 січня 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що місцевий суд безпідставно прийняв до розгляду уточнену (змінену) банком позовну заяву. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року з нього та позичальника вже була стягнута заборгованість за тілом кредиту, процентами та пенею. Суди попередніх інстанцій не перевірили належним чином наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором. ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність, оскільки ОСОБА_1 здійснила останній платіж на погашення заборгованості 27 листопада 2009 року.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення пені є правильним, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк», а ухвалою від 28 квітня 2017 року - за касаційною скаргою ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 161/15346/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 24 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 242/м, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США під 16 % річних з кінцевим терміном повернення до 23 вересня 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 24 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ 242/м, за яким поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року було стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 25 вересня 2010 року в розмірі 411 574,31 грн, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих на той час процентів, штрафу і пені.

Станом на листопад 2016 року вказане рішення суду не виконане.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило, з урахуванням стягнутих за вказаним рішенням суду грошових коштів, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 01 лютого 2016 року в загальному розмірі 94 659,84 доларів США, що еквівалентно 1 605 444,24 грн, з яких: 45 142,96 доларів США - заборгованість за процентами, 49 516,88 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 15,48 доларів США - штраф (фіксована частина), 4 732,99 доларів США - штраф (процентна складова).

Зважаючи на подальше невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості позовних вимог банку про стягнення процентів та штрафу поза межами строку кредитування.

Верховний Суд не погоджується з цими висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами спірного кредитного договору встановлено строк його дії до 23 вересня 2010 року.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом,а також обумовленої в договорі неустойки з огляду на те, що договором встановлений строк кредитування до 23 вересня 2010 року, тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Позивач скористався вказаним правом, про що свідчить вищенаведене рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2012 року.

Отже, в позові банку слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

Неправильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, суди попередніх інстанцій погодилися з правомірністю нарахування банком процентів та неустойки після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимогпро стягнення заборгованості (нарахованих процентів за кредитом та неустойки) з інших наведених вище правових підстав.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив 4 384,80 грн, які у зв'язку з відмовою в позові підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 січня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 242/м відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн 80 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:Б. І. Гулько
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г.І. Усик