Ухвала

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8866/18

провадження № 61-2562ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3, подану адвокатом Желіховською Раїсою Михайлівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_3, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_5 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві КедикТетяни Володимирівни,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Дніпровський ВДВС м. Києва) Кедик Т. В.

Скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 серпня 2015 року було вселено ОСОБА_5 з малолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1

На виконання зазначеного рішення 13 травня 2016 року Дніпровський районний суд м. Києва видав два виконавчі листи.

Постановами державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва від 17 травня 2016 року відкрито виконавчі провадження № 51107998 та № 51109009, згідно з якими стягувачами були неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_7, в інтересах яких діяла ОСОБА_5

Відповідно до актів від 23 червня 2016 року, складених державним виконавцем, було фактично та в повному обсязі виконано рішення суду, вселено ОСОБА_5 разом із дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 У зв'язку з цим державний виконавець виніс постанови про закінчення виконавчих проваджень № 51107998 та № 51108009.

Однак 13 березня 2018 року у зв'язку із поданням ОСОБА_5 заяви про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виніс постанову про відновлення виконавчого провадження № 51107998, де стягувачем є ОСОБА_7, в інтересах якої діє мати ОСОБА_5 Постанова державного виконавця мотивована тим, що ОСОБА_3 чинить перешкоди подальшому проживанню стягувача у квартирі, в яку його вселено.

ОСОБА_3 стверджував, що зазначена постанова про відновлення виконавчого провадження є незаконною, оскільки у заяві про відновлення виконавчого провадження ОСОБА_5 вказала неправдиві відомості, які державний виконавець не перевірив. Зокрема, неправдивими є відомості про те, що з 24 травня 2016 року їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою шляхом заміни замка у вхідних дверях, оскільки станом на 24 травня 2016 року він перебував в районі проведення антитерористичної операції.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив визнати протиправними дії головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва Кедик Т. В., скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва Кедик Т. В. від 13 березня 2018 року, якою відновлено виконавче провадження № 51107998 за виконавчим листом № 755/31881/14, виданим Дніпровським районним судом м. Києва 13 травня 2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Визнано протиправними дії головного державного виконавця ВДВС м. Києва Кедик Т. В.

Скасовано постанову головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва Кедик Т. В. від 13 березня 2018 року, якою відновлено виконавче провадження № 51107998 за виконавчим листом № 755/31881/14-ц, виданим Дніпровським районним судом м. Києва 13 травня 2016 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Руденка А. О. задоволено.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року скасовано та постановлено нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 через адвоката Желіховську Р. М. направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не повідомив ОСОБА_3 (його представника) про апеляційне провадження, не вручив йому копії апеляційної скарги, не надав можливості підготувати та подати відзив на апеляційну скаргу, а також брати участь у судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_3 стверджував, що після вселення ОСОБА_5 та дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_7 в квартиру, не чинив їм перешкод у користуванні нею, однак вони не з'являлися та не проживали в спірній квартирі, а заява про відновлення виконавчого провадження подана лише після його звернення до суду із позовною заявою про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Однак державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови зазначеного не врахувала та не перевірила достовірність інформації, викладеної в заяві стягувача про відновлення виконавчого провадження. При цьому посилання в оскаржуваній постанові державного виконавця на статтю 41 Закону України «Про виконавче провадження» замість статті 67 цього Закону є порушенням вимог зазначеного Закону, а також порушенням прав боржника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 13 травня 2016 року Дніпровський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 755/31881/14-ц про вселення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_1 на підставі якого 17 травня 2016 року державний виконавець Дніпровського ВДВС м. Києва відкрив виконавче провадження № 51107998.

23 червня 2016 року державний виконавець Дніпровського ВДВС м. Києва виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, зміст якої свідчить про те, що за результатами виходу за адресою проведення виконавчих дій: АДРЕСА_1 встановлено, що рішення суду виконано фактично та в повному обсязі, про що складено відповідний акт.

10 січня 2018 року представник ОСОБА_5 подав до Дніпровського ВДВС м. Києва заяву про відновлення виконавчого провадження, в якій зазначено, що, починаючи з 24 травня 2016 року ОСОБА_3 почав чинити перешкоди стчгувачам у користуванні квартирою шляхом зміни замка вхідних дверей, у зв'язку з чим 02 грудня 2017 року ОСОБА_5 звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

09 лютого 2018 року представник ОСОБА_5 подав заяву про доручення документів, зокрема, копії листів Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, в яких зазначено про наявність цивільно-правових відносин між сторонами щодо користування квартирою та відсутність ознак кримінального правопорушення, а також запропоновано звернутися до виконавчої служби із заявою про відновлення виконавчого провадження.

13 березня 2018 року головний державний виконавець Дніпровського ВДВС м. Києва Кедик Т. В. винесла постанову про відновлення виконавчого провадження № 51107998.

30 серпня 2018 року представник ОСОБА_5 повторно подав заяву, в якій просив відновити виконавче провадження на підставі статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що боржник чинить перешкоди стягувачам у користуванні квартирою, в яку їх вселено.

05 вересня 2018 року державним виконавцем винесено вимогу Дніпровському районному суду міста Києва про надання виконавчого листа від 13 травня 2016 року № 755/31881/14 про вселення ОСОБА_5 з малолітніми дітьми до квартири.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що, відновлюючи виконавче провадження, державний виконавець в постанові від 13 березня 2018 року посилалася на статтю 41 Закону України «Про виконавче провадження», проте зазначена норма закону регулює порядок відновлення виконавчого провадження у випадку визнання незаконною чи скасування в установленому порядку постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу, що свідчить про невідповідність постанови про відновлення виконавчого провадження законодавству України.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_3, апеляційний суд виходив з того, що підставою для відновлення головним державним виконавчого провадження № 51107998 стала заява представника стягувача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 від 10 січня 2018 року про те, що боржник чинить перешкоди подальшому проживанню стягувача з малолітніми дітьми у приміщенні, в яке їх було вселено та надані нею документи на підтвердження доводів заяви, а тому зазначені дії державного виконавця були правомірними.

При цьому апеляційний суд, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначав про те, що посилання в оскаржуваній постанові державного виконавця на статтю 41 Закону України «Про виконавче провадження» замість статті 67 цього Закону не є підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування зазначеної постанови, оскільки при розгляді скарг на дії державного виконавця суд повинен перевіряти законність його дій, а не виключно посилання на норми Закону в постанові.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим законом.

Порядок виконання рішення про вселення стягувача визначено статтею 67 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною другою згаданої статті примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення (частина п'ята статті 67 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною шостою статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Розглядаючи скаргу, суд апеляційної інстанції, положення наведених норм Закону врахував та, встановивши, що боржник ОСОБА_3 перешкоджає проживанню (перебуванню) стягувачів у квартирі, в яку їх вселено, що відповідно до частини шостої статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для відновлення виконавчого провадження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець в межах наданих йому повноважень виніс постанову про відновлення виконавчого провадження.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваному судовому рішенні висновків.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повідомив ОСОБА_3 (його представника) про апеляційне провадження, не вручив йому копії апеляційної скарги, не надав можливості підготувати та подати відзив на апеляційну скаргу, а також брати участь у судовому засіданні з огляду на таке.

Як встановив апеляційний суд, ОСОБА_3 про дату та час слухання справи 10 січня 2019 року належним чином повідомлений 29 грудня 2018 року, 03 січня 2019 року особисто подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неотриманнням копії ухвали апеляційного суду про відкриття провадження та копії апеляційної скарги з додатками, а тому ним не було подано відзиву на апеляційну скаргу.

Зазначене клопотання апеляційний суд відхилив у зв'язку з відсутністю доказів поважності причин неможливості з'явитися в судове засідання. При цьому суд посилався на те, що копії ухвали про відкриття провадження у справі та апеляційної скарги з додатками були направлені на адресу ОСОБА_3 22 листопада 2018 року, однак поштове відправлення повернулося до апеляційного суду з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання». Отримавши повідомлення про розгляд справи 29 грудня 2018 року, 03 січня 2019 року ОСОБА_3 з'явився до апеляційного суду та не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи, звернутися до суду з клопотанням про видачу копій ухвали про відкриття та апеляційної скарги, проте, діючи на власний розсуд, таким правом не скористався.

Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою та рішення касаційного суду за наслідками розгляду скарги ОСОБА_3, поданої адвокатом Желіховською Р. М., не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною п'ятою, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою адвокатом Желіховською Раїсою Михайлівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_10, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_5 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві КедикТетяни Володимирівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик