Справа № 149/1491/17
Провадження № 22-ц/801/489/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Вавшка Валерія Станіславовича

на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року, ухвалене суддею Робак М.В., повний текст якого складено 28 грудня 2018 року

в справі №149/1491/17

за позовом ОСОБА_5 (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач)

про поділ спільного майна подружжя,

до ОСОБА_6, ОСОБА_7 (відповідачі)

про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та його витребування,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 (позивач)

до ОСОБА_5 (відповідача)

про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

В червні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20.11.2004 року вони із ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі під час якого ними придбано автомобіль KIA Sorento, 2011 року випуску згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року, вартість якого згідно довідки-рахунку серії НОМЕР_2 від 11.10.2011 року 260000 грн. без ПДВ, тобто повна його вартість на момент купівлі становить 320000 грн.

Частина вартості автомобіля була внесена ними за рахунок продажу автомобіля придбаного ним ще у 2008 році, а інша сума отримана в кредит, який оформили на дружину ОСОБА_3 згідно договору кредиту №000 від 12.10.2011 року.

Оскільки даний автомобіль використовувався в інтересах сім'ї, куплений за спільні кошти, вважає, що він є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, 06.05.2017 року позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 здійснила відчуження автомобіля без його відома.

За таких обставин просив визнати вищезазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 285252 гривні грошової компенсації 1/2 частини вартості цього транспортного засобу та визнати недійсним договір відчуження транспортного засобу.

Крім того, 16.06.2018 року ОСОБА_5 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та витребування майна, який мотивував тим, що придбаний під час шлюбу із ОСОБА_3 автомобіль KIA Sorento KU814D 2.2 TD, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_3, остання продала без його на те згоди своїй сестрі, яка в свою чергу також відчужила автомобіль ОСОБА_7

Просив визнати недійсним договір відчуження транспортного засобу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 05.05.2017 року та витребувати його у ОСОБА_7

З урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 16.09.2018 року просив поділити спільне майно подружжя, виділивши його в натурі згідно списку.

04.08.2018 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя, обґрунтований тим, що крім спірного автомобіля під час перебування у шлюбі ними було набуто і інше майно (речі домашнього вжитку), яке також підлягає поділу. При цьому зазначила, що автомобіль нею відчужено в інтересах сім'ї для погашення боргу за кредитним договором.

Просила стягнути з ОСОБА_5 на свою користь грошову компенсацію вартості 2/3 часток спільного майна подружжя та 38789,60 грн. - 1/3 частки сплачених боргових зобов'язань за кредитним договором від 12.10.2011 року, в сього 102466 грн. Виділити в натурі у власність ОСОБА_5 спільно нажите майно (речі домашнього вжитку).

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 04.08.2018 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та його витребування.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 16.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 викладені у позовній заяві поданій 09.06.2017 року в частині визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 05.05.2017 року, залишено без розгляду.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а також зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб КІА Sorento KU 814D 2.2 TD, 2011 року випуску, білого кольору, легковий універсал - В, номер двигуна НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4.

Виділено ОСОБА_5 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: шафу-купе, 2006 р.п., вартістю 10000 грн.; ліжко двоспальне, 2006 р.п., вартістю 7000 грн.; тумби приліжкові 2 шт., 2006 р.п., по 1000 грн. за штуку загальною вартістю 2000 грн.; м'який куточок, 2006 р.п., вартістю 10000 грн.; кухонний гарнітур (навісні ящики, тумби, м'який куточок), 2006 р.п., 4000 грн.; стіл комп'ютерний, 2010 р.п., вартістю 2500 грн.; полицю для взуття, 2010 р.п., вартістю 200 грн.; морозильну камеру, 2013 р.п., вартістю 10000 грн.; холодильник LG, 2008 р.п., 8000 грн.; пральну машину вартістю, 2014 р.п., вартістю 8000 грн.; набір каструль, 2007 р.п., вартістю 2000 грн.; банки скляні в кількості 100 шт. загальною вартістю 1500 грн.; котел опалення, 2006 р.п., вартістю 4000 грн.; крісло, 2006 р.п., вартістю 2000 грн., стільці кухонні (2 шт.), 2014 р.п., вартістю 300 грн., на загальну суму 71500 грн.

Виділено ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: комп'ютер, вартістю 8000 грн., відеокамеру, вартістю 10000 грн., відеомагнітофон, вартістю 2000 грн., музичний центр, вартістю 10000 грн., стіл-тумбу, вартістю 3000 грн., шафу для одягу, вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч, 2006 р.п., вартістю 1000 грн., м'ясорубку електричну, 2006 р.п., вартістю 1000 грн., соковижималку, 2010 р.п., вартістю 1000 грн., вентилятор, 2014 р.п., вартістю 300 грн., матрац надувний, 2010 р.п., вартістю 500 грн., набір кружок вартістю 300 грн.; набір вилок та ложок вартістю 300 грн.; набір кришталевого посуду 2000 р.п., вартістю 1000 грн.; миски в кількості 4 шт. вартістю 400 грн.; постільні комплекти, 2010 р.п. 4 шт. загальною вартістю 1900 грн.; ковдра плюшева, 2010 р.п., вартістю 1000 грн.; ковдру двоспальну (2 шт.), 2010 р.п., вартістю 900 грн.; подушки 4 шт., 2010 р.п., загальною вартістю 1200 грн.; праску, 2010 р.п., вартістю 500 грн.; рушники банні, 2010 р.п. 5 шт., вартістю 1000 грн. вазони в кількості 7 шт., вартістю 4000 грн.; тюль, ламбрекени в спальну кімнату, 2007 р.п., вартістю 2000 грн.; полицю у ванну кімнату, 2006 р.п., вартістю 500 грн., ікону ручної роботи "Тайна вечеря", вартістю 3000 грн., ікони ручної роботи в кількості 3-х шт., загальною вартістю 3000 грн., палас (в коридорі) , 2006 р.п., вартістю 1000 грн., палас (в спальній кімнаті), 2006 р.п., вартістю 1000 грн., пуф, 2006 р.п., вартістю 300 грн., тюль в зал, 2010 р.п., вартістю 1000 грн.; всього на загальну суму 62300 грн.,

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 172355 гривень грошової компенсації.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та витребування майна - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 половину витрат за проведення авто-товарознавчої експертизи в сумі 619 грн.

Сплачений судовий збір залишено за сторонами.

Скасовано заходи забезпечення позову вжитті судом відповідно до ухвали Хмільницького міськрайонного суду від 16.06.2018 року, в частині накладення арешту на автомобіль КІА Sorento KU 814D 2.2 TD, 2011 року випуску.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 через свого представника адвоката Вавшка В.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_5 та в цій частині відмовити у задоволенні позову. Ухвалити рішення про задоволення зустрічного позову, стягнувши на її користь 127989, 60 грн., що включають грошову компенсацію вартості 2/3 часток речей домашнього вжитку в сумі 89200 грн., та 1/3 частки сплачених боргових зобов'язань за кредитним договором в сумі 38789,60 грн., виділивши в натурі у власність ОСОБА_5 речі домашнього вжитку, нажиті під час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд безпідставно відніс спірний автомобіль до складу майна подружжя, так як незважаючи на його придбання в період шлюбу, придбано його було за рахунок кредиту, обслуговування і погашення якого здійснювала вона особисто за рахунок своїх доходів від підприємницької діяльності. Вважає, що у суду були всі підстави відступити від засад рівності часток подружжя в спільному майні, так як чоловік не приймав належної участі в матеріальному забезпеченні потреб сім'ї, ухилявся від утримання спільної дитини тощо. Апелянт не погоджується також із стягненням судом половини вартості автомобіля, що визначена експертним шляхом, так як вважає, що сторони договору купівлі-продажу автомобіля визначили її в самому договорі і договір в цій частині не визнаний недійсним. Отримані від продажу автомобіля кошти використані в інтересах сім'ї. Відповідач не погоджується із здійсненим судом розподілом між подружжям речей домашнього вжитку, так як наполягала на залишенні всіх речей у власності чоловіка, який повинен сплатити їй компенсацію їх вартості.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу та витребування майна не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 і її представник - адвокат Вавшко В.С. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 - адвокат Лісовик І.О. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20.11.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого у них народилась донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 9, 107).

12.10.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту на купівлю автомобіля «Kia Sorento», 2011 року випуску, за умовами якого останній надано у кредит суму 277344,00 гривень (т. 1 а. с.109).

Придбаний у кредит під час шлюбу автомобіль «Kia Sorento», 2011 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_3, яка відповідно до облікової картки приватного транспортного засобу є його власником, тоді як користувачем авто зазначений ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 13, 131).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.05.2017 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 транспортний засіб «Kia Sorento», 2011 року випуску за ціною 100000 гривень (т. 1 а.с. 112).

Квитанцією про здійснення банківських операцій від 05 травня 2017 року №22153259 підтверджується факт перерахування ОСОБА_3 суми заборгованості за кредитом у розмірі 116368,81 грн. відповідно до вимоги АК «УкрСиббанк».

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.06.2017 року ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_7 автомобіль «Kia Sorento», 2011 року випуску за ціною 100000 гривень (т. 1 а. с. 173).

Згідно висновку авто-товарознавчої експертизи від 15.01.2018 року, призначеної ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 23.11.2017 року, розрахункова вартість легкового автомобіля «Kia Sorento», 2011 року випуску, з урахуванням технічного стану, станом на час дослідження становить 478548,00 грн (т. 2 а.с. 61-77).

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із тим, законодавство встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя в праві на майно. За певних умов суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя.

Частинами 2 та 3 статті 70 СК України визначено, що суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї

Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають неповнолітні або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Збільшення розміру частки одного з подружжя в майні пов'язується лише з випадками стягнення аліментів на дитину.

Як правильно встановив суд першої інстанції підстави для збільшення частки майна відповідача ОСОБА_3 відсутні, оскільки нею не надано належних доказів, які б свідчили про недостатність розміру сплачуваних ОСОБА_5 аліментів на утримання дочки, визначених рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2017 року, відповідно до якого з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки стягуються аліменти у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (т. 1, а. с. 234).

Також не можуть бути підставою для збільшення розміру частки відповідачки в спільно нажитому майні її твердження, що дочка хворіє, а відтак потребує додаткових витрат на її лікування, оскільки стягнення фактично здійснених або необхідних додаткових витрат на утримання дитини проводиться з платника аліментів за окремою вимогою їх одержувача.

Відтак апеляційний суд враховує зазначене відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у збільшення її частки у праві спільної власності на майно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів транспортний засіб, внаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення отриманої у кредит грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Суд апеляційної інстанції відкидає як не підтверджені належними і допустимими доказами посилання апелянта на те, що позивач нібито не брав участі в купівлі автомобіля, а його придбано за рахунок кредиту, погашення якого відбувалося виключно ОСОБА_3 за рахунок її підприємницької діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже законом встановлено презумпцію належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю в разі його придбання в період шлюбу, а відтак той з подружжя, хто вимагає визнати майно особистою приватною власністю, має цю презумпцію спростувати шляхом подання належних і допустимих доказів наявності обставин, що передбачені статтею 57 СК України, зокрема, що майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Довідки Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції №67 від 03.08.2017 року №49 від 06.07.2017 року підтверджують не суми чистого доходу, отриманого ОСОБА_3 як фізичною особою-підприємцем від її підприємницької діяльності, а містять дані про обсяги виручки від реалізації, куди входять і всі витрати підприємця, пов'язані з його діяльністю (т. 2, а.с. 6, 7).

Водночас ОСОБА_5 у відповідний період також працював і отримував доходи, розмір яких відображений у довідці від 14.09.2017 року (т. 2, а.с. 249).

Частиною 2 статті 61 СК України встановлено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому і речі, придбані за рахунок таких доходів, також набувають статусу об'єктів спільної сумісної власності, а не є особистою приватною власністю кожного із них.

Не спростовують висновків суду і посилання апелянта на те, що між подружжям нібито існувала домовленість про те, що дружині залишається спірний автомобіль, а чоловікові - все інше спільно нажите майно (речі домашнього вжитку), а відтак вона розпорядилася автомобілем з відома і за згодою чоловіка.

Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

Встановивши, що спірний автомобіль придбаний сторонами у період шлюбу і за спільні кошти подружжя, що відповідачем не спростовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки ОСОБА_3 розпорядилася спірним транспортним засобом без згоди ОСОБА_5 і доказів передачі йому 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів суду не надала, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, розмір якої визначив виходячи з висновку судової авто-товарознавчої експертизи.

При цьому судом вірно взято до уваги саме розрахункову вартість автомобіля, відповідно до проведеної судової авто-товарознавчої експертизи, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Та обставина, що частину із коштів, отриманих за автомобіль, була спрямована нею на остаточне погашення кредиту, врахована судом шляхом відповідного зменшення суми компенсації.

Апеляційний суд відхиляє також посилання апелянта на «уявність» поділу в натурі речей домашнього вжитку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

За загальним правилом статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

При вирішенні поділу майна подружжя, зокрема, речей домашнього вжитку, суд першої інстанції вважав за доцільне не залишати відповідачеві ОСОБА_3 великогабаритні речі, в зв'язку з відсутністю в останньої власного житла, а тому прийшов до правильного висновку про поділ цих речей саме в спосіб, що викладений у рішенні.

Вимога відповідачки про залишення всіх без виключення спільно нажитих речей домашнього вжитку чоловікові, й сплату ним компенсації половини їх вартості за можливості поділу в натурі не відповідає вимогам закону.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Вавшка Валерія Станіславовича залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13.03.2019 року.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Матківська М.В.