ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6988/19 Справа № 206/6301/18 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона надала відповідачу позику у розмірі 6 000 доларів США, що в еквіваленті складало 48 000 грн, зазначені обставини підтверджуються розпискою від 05.08.2013 року, в якій останній зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 05.08.2016 року.

Відповідач свої зобов`язання не виконав, виплативши частину суми боргу, що в еквіваленті на день виплати складало 1 625,37 доларів США. Отже, сума основного боргу за розпискою складає 4 374,63 доларів США, що еквівалентно 122 139,67 грн, сума процентів за користування коштами складає 1 420,46 доларів США, що еквівалентно 39 659 грн, сума відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання складає 296,80 доларів США, що еквівалентно 8 286,66 грн.

Враховуючи, вищезазначені обставини, просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу, що становить 4 373,89 доларів США, що еквівалентно 122 139,67 грн, суму процентів за користування коштами, що становить 1 420,46 доларів США, що є еквівалентним 39 659,29 грн та суму 3% річних у розмірі 296,80 доларів США, що є еквівалентним 8 286,66 грн, а також судові витрати по справі у сумі 2 493,40 грн.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанціїжодним чином не обгрунтовані та не відповідають матеріалам справи, оскільки вважає безпідставним пов`язання будь-яких відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та правовідносин, що склалися між сторонами, щодо договору позики, тоді як відповідач не оскаржував договір позики, та у виконання умов даного договору сплатив частину грошової суми. Крім того, посилаючись на наявність у неї оригіналу боргової розписки, як кредитора, зазначає про існування невиконаного боргового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, відображеним у постанові №707/2606/16-ц від 31 жовтня 2018 року.

ОСОБА_2 в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої - без змін. Відзив мотивовано тим, що між ним та позивачем не існувало боргових зобов`язань, так як грошові кошти за договором позики він не отримував.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із безгрошовості спірної розписки, оскільки факт укладення між сторонами договору позики не мав місця, фактично, грошові кошти в сумі 6 000 доларів відповідачу передані не були. Натомість в даному випадку правовідносини носять позадоговірний характер з відшкодування збитків, завданих внаслідок заподіяння шкоди.

Проте з даним висновком погодитись неможливо з огляду на таке:

Судом встановлено, щопозивачем було надано відповідачу позику у розмірі 6 000 доларів США, що в еквіваленті складало 48 000 грн, зазначені обставини підтверджуються оригіналом розписки від 05.08.2013 року, в якій відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 05.08.2016 року (а.с.61).

Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно відповідачем.

Факт написання вищевказаної письмової розписки від 05.08.2013 року та її підписання відповідач не заперечував, окрім того, виплатив частину суми боргу, що в еквіваленті на день виплати складало 1 625,37 доларів США(а.с.10).

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань в повному обсязі за спірним договором позики, натомість наявність боргового документа, а саме боргової розписки, у позивача свідчить про те, що боржник не виконав зобов`язання по поверненню боргу.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В порядку ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762 св18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Крім того, наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

У відповідності до вище перелічених вимог чинного законодавства та з урахуванням встановлених обставин, зокрема встановивши, що розписка від 05.08.2013 року містить усі передбачені законом реквізити та дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за цією розпискою, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Позивачем в заяві (аркуш справи 26-31) визначена заборгованість в еквіваленті до національної валюти - гривні. Так як обґрунтованою судом апеляційної інстанції визнається вимога за борговим зобов`язанням від 05.08.2013 р., то відповідно сума стягнення на час ухвалення судового рішення становить 105 804,40 грн, що відповідає 4 373,89 доларів США (по курсу станом на 22.11.2019 року один долар США = 24,19 грн).

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та Верховним Судом в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 61-4340 св 18.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики (борговій розписці) від 05.08.2013 року сторонами не був визначений, отже їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 05.08.2013 року сторони погодили, що позику надано до 05.08.2016 року.

Ухвалюючи рішення у справі колегія суддів враховує ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Отже, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 05.08.2016 року.

Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 05.08.2016 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, на користь позивача належить стягнути із відповідача проценти за користування грошовими коштами у розмірі 4 373, 89 доларів США за період з 09 листопада 2015 року (згідно позовних вимог) по 05 серпня 2016 року за обліковою ставкою НБУ в розмірі 658,43 доларів США, що еквівалентно 15 927,42 грн (по курсу 24,19 грн), виходячи з розрахунку:

Сума боргу (долари США)Період простроченняКількість днів простроченняОблікова ставка НБУЗагальна сума процентів (долари США)
4373.8909.11.2015 - 23.04.201616722 %439.44
4373.8924.04.2016 - 26.05.20163319 %74.93
4373.8927.05.2016 - 23.06.20162818 %60.23
4373.8924.06.2016 - 28.07.20163516.5 %69.01
4373.8929.07.2016 - 05.08.2016815.5 %14.82

658.43

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

При розрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року, справа № 373/2054/16-ц.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4 373,89 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме: з 06.08.2016 року до 09.11.2018 року (в межах позовних вимог), кількість днів становить 826 днів, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), що становить 296,80 доларів США, що еквівалентно 7 179,59 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Одночасно з цим, висновок суду першої інстанції, викладений в рішенні, що позивач під час судового розгляду не скористалась правом щодо визначення належного способу захисту цивільного права спростовується наступним чином.

Частиною 1 ст. 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягає захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом належить позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України).

Законодавче обмеження можливості захисту права судом шляхом обмеження матеріально-правових способів захисту прав суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін, враховуючи невиконання боржником грошових зобов`язань, пред`явлення ОСОБА_1 вищезазначеного позову є належним способом судового захисту, який гарантує захист інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2019 року ухвалено з порушенням норм матеріального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 05.08.2013 року в розмірі 128 911,33? гривень, з яких: 105 804,40 гривень - сума боргу, 15 927,42 гривень - проценти за користування та 7 179, 51 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку з поданням позову та апеляційної скарги в розмірі 4 252,50 гривень, як такі, що підтверджуються належними доказами, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики від 05.08.2013 року в розмірі 128 911 (сто двадцять вісім тисяч дев`ятсот одинадцять) гривень 33 копійки?, з яких: 105 804,40 гривень - сума боргу, 15 927,42 гривень - проценти за користування та 7 179, 51 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 252,5 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова