ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/597/19 Справа № 185/8482/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Павлоградський районний відділ ДМС України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2017 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Павлоградський районний відділ ДМС України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

В апеляційній скаргу ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року, провадження у справі закрити.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року просить постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 і залишити рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року по справі № 185/8482/17 без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до копієї договору дарування від 14 лютого 2008 року (а.с.57).

З червня 2016 року у вказаній квартирі проживають ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_3, син ОСОБА_4, син ОСОБА_5. Вказаний факт підтверджено актом (а.с.8).

ОСОБА_1 є колишнім чоловіком ОСОБА_2 та зареєстрований у квартирі (а.с. 6, 5).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімє'ю у період з 01 січня 2004 року по вересень 2012 року (а.с.27-29).

ОСОБА_1 надав до суду довідку видану начальником Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з якої вбачається, що він звертався з заявами до Павлоградського МВ у відношенні ОСОБА_6 у проміжок часу з 2013 по 2014 роки, а судом першої інстанції встановлено, що сторони разом не проживали у вказаній квартирі, окрім того ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом щодо усунення перешкод у користуванні житлом.

Щодо посилання ОСОБА_1 про те, що раніше судом вже було прийнято рішення, яким відмовлено у задоволенні аналогічного позову про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Суд першої інстанції прийняв до уваги віщезазначені доводи, оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду з нових підстав, а саме: з приводу того, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі станом на 30.10.2017 року понад трьох років, несплачує комунальні послуги, його реєстрація порушує її права, ОСОБА_1 не є членом її родини та проживає у АДРЕСА_2

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у встановлених законом випадках.

Згідно із ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що строки протягом яких за ОСОБА_1 зберігалось право користування жилим приміщенням належного ОСОБА_2 будинку збігли, а реєстрація його у квартирі порушує її права, що є підставою для задоволення позову та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням вказаної квартири.

Доводи апелянта про те, що не звернення відповідача до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом не є абсолютною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, колегія суддів погоджується, однак в даному випадку підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом стало те, що строки протягом яких за ОСОБА_1 зберігалось право користування жилим приміщенням належного ОСОБА_2 будинку збігли, а реєстрація його у квартирі порушує її права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що сам факт не проживаня у квартирі відповідача не є абсолютною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, колегія суддів ставиться критично, оскільки строки протягом яких за ОСОБА_1 зберігалось право користування жилим приміщенням належного ОСОБА_2 будинку збігли.

Щодо посилання ОСОБА_1 про те, що раніше судом вже було прийнято рішення, яким відмовлено у задоволенні аналогічного позову про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду з нових підстав, а саме: з приводу того, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі станом на 30.10.2017 року понад трьох років, несплачує комунальні послуги, його реєстрація порушує її права, ОСОБА_1 не є членом її родини та проживає у АДРЕСА_2

В суді апеляційної інстанціїї ОСОБА_1 пояснив, що він проживає в квартирі матері,однак не може там зареєструватись,оскільки мати не буде мати змогу отримувати судсідію.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова