Справа № 600/733/18
Справа № 2/600/239/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

12 березня 2019 року Козівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Чорного І.А., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, за участю: представника позивача - адвоката ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Козова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Тернопільського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та відшкодування грошових коштів за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Тернопільського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та відшкодування грошових коштів за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що наказом Тернопільського обласного центру зайнятості від 07.08.2018 року № 333 вона була звільнена з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі змінами в організації праці. Вважає даний наказ про звільнення незаконним, оскільки відповідачем у спірному наказі не конкретно сформульовано підставу звільнення, тобто не зазначено, які відбулися зміни в організації виробництва та причини розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, відповідачем як підставу звільнення застосовано норму права, що була не чинна на момент звільнення, зокрема роботодавцю слід було застосувати п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а застосовано п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що обєктивною підставою її звільнення не є обставини, повязані із зміною в організації праці, а задум керівника Козівського районного центру зайнятості працевлаштувати на дану посаду потрібну йому людину, оскільки посада, яку позивач обіймала, скорочена не була. Вказує, що відповідач допустився істотних порушень вимог чинного законодавства пропонуючи їй роботу далеко за межами смт. Козова, у якому вона працювала, зокрема у м. Тернополі, м. Теребовлі та м. Чорткові. Наголошує, що відповідачем не враховано її значний стаж роботи, а саме 27 років у Козівському районному центрі зайнятості, у тому числі 13 років на займаній посаді, вагомі здобутки у трудовій діяльності, відсутність стягнень. Зауважує, що внаслідок її незаконного звільнення, вона втратила дохід за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Тернопільського обласного центру зайнятості № 333-к від 07.08.2018 року про звільнення її із посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості, поновити її на роботі у займаній до звільнення посаді з 08 серпня 2018 року та зобовязати Тернопільський обласний центр зайнятості виплатити їй грошові кошти за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

29 жовтня 2018 року відповідач подав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач займала посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями в Козівському районному центрі зайнятості. З даної посади її звільнено 08 серпня 2018 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. У Тернопільській обласній службі зайнятості відбувалася реорганізація відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 18 жовтня 2016 року № 171. Козівський районний центр зайнятості реорганізовано шляхом його приєднання до Тернопільського обласного центру зайнятості. З 18.10.2016 року Козівський районний центр зайнятості перебував в стані припинення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, створено комісію з припинення. Відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 15.03.2017 року № 22 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2017 рік в кількості - 384. Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 11.04.2018 року № 33 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2018 рік в кількості - 378, що свідчить про зменшення штатної чисельності працівників служби зайнятості Тернопільської області. Крім того, відповідно до наказу Тернопільського ОЦЗ від 03.04.2018 року № 76 Д Про затвердження граничної чисельності працівників базових центрів зайнятості на 2017 рік по Козівському районному центрі зайнятості чисельність працівників становила 15,5 штатних одиниць. Наказом ОЦЗ від 23.04.2018 року № 83 Д Про затвердження граничної чисельності працівників районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості та Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на 2018 рік затверджена гранична чисельність працівників Козівської районної філії в кількості 13,5 штатних одиниць. 23.04.2018 року Тернопільським обласним центром зайнятості прийнято наказ № 84 «Д», яким визнано таким, що втратив чинність наказ Тернопільського обласного центру зайнятості від 03.04.2018 року № 76 «Д» «Про затвердження та введення в дію штатних розписів районних та міськрайонних центрів зайнятості, районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості на 2018 рік» з 24 травня 2018 року. Вищезазначеним наказом скасовано штатний розпис Козівського районного центру зайнятості, усі посади в Козівському районному центру зайнятості скорочені. 05.06.2018 року позивачку попереджено про зміни в організації праці, про скорочення її посади у звязку із припиненням Козівського районного центру зайнятості шляхом приєднання до обласного центру зайнятості. Також позивачу в порядку працевлаштування запропонована вакантна посада провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації надання послуг роботодавцям Тернопільського обласного центру зайнятості. Позивачка 05.06.2018 року погодилася із запропонованою посадою, однак 15.06.2018 року змінила своє рішення та відмовилася від працевлаштування на запропоновану їй посаду. 15.06.2018 року позивачці запропоновано в порядку працевлаштування вакантні посади, що зявилися після попередження про вивільнення позивачки, проте позивачка 03.08.2018 року відмовилася від працевлаштування на запропоновані посади. 02.08.2018 року позивачці знову запропоновані в порядку працевлаштування вакантні посади, що зявилися після попередження про вивільнення позивачки, однак позивачка 03.08.2018 року відмовилася від працевлаштування на запропоновані вакантні посади. В день звільнення 08.08.2018 року позивачку було ознайомлено з переліком всіх вакантних посад в Тернопільській обласній службі зайнятості, від запропонованих посад остання відмовилася. 06.08.2018 року Первинною профспілковою організацією працівників обласної служби зайнятості надано згоду на звільнення ОСОБА_4 08.08.2018 року ОСОБА_4 звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості у звязку із змінами в організації праці, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 333-к від 07.08.2018 року. В день звільнення позивачці вручено копію наказу про звільнення, трудову книжку та проведено повний розрахунок по заробітній платі. Посилаючись на викладене відповідач вважає, що при звільненні ОСОБА_4М права останньої порушені не були.

10 грудня 2018 року представник позивача - адвокат ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якій просив суд визнати безпідставним відзив та задовольнити позовні вимоги позивачки, оскільки при звільнені позивачки відповідачем було допущено порушення її трудових прав. Після реорганізації посада, яку обіймала позивачка, не була скорочена.

14 грудня 2018 року відповідач подав заперечення щодо відповіді на відзив, в яких наведено мотиви, аналогічні за змістом із зазначеними у відзиві на позов, крім цього наголосив, що позивачка просить поновити її на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості, проте, до вивільнення вона не обіймала вищезазначену посаду, а займала посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями в Козівькому районному центру зайнятості, з якої її звільнено 08.08.2018 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 позов підтримав з обставин, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив, додатково зазначив, що звільнення позивачки відбулося з істотним порушенням норм матеріального права, подані відповідачем докази є підігнаними та сфальсифікованими, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Ззначила, що звільнення позивачки проведено правомірно та відповідно до визначеної законом процедури, обласний центр зайнятості у наказі про звільнення позивачки вірно зазначив підставу звільнення, з дотриманням вимог КЗпП України, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, в день звільнення позивачці вручено копію наказу про звільнення, трудову книжку та проведено повний розрахунок по заробітній платі, а тому вимоги позивачки є безпідставними.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено судом, що підтверджується матеріалами справи, з 27 травня 1991 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з Козівським районним центром зайнятості Тернопільської області, наказом № 13-к від 14 січня 2005 року позивачка була переведена на посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівького районного центру зайнятості та згідно наказу № 43-к від 26 лютого 2015 року продовжила роботу на цій посаді, про що свідчить копія трудової книжки ОСОБА_4 серії БТ-І № 1066676.

Відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Міністерства соціальної політики України від 18 жовтня 2016 року № 171 у Тернопільській області розпочато реорганізацію базових центрів зайнятості.

В зв'язку з реорганізацією, з 26 жовтня 2016 року Козівський районний центр зайнятості () перебував у стані припинення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Міністерства соціальної політики України від 20 вересня 2017 року № 130 затверджено Положення про Тернопільський обласний центр зайнятості, згідно якого Тернопільський обласний центр зайнятості () є юридичною особою публічного права (п.5 Положення).

Відповідно до наказу Тернопільського обласного центру зайнятості від 30 травня 2018 року № 118 "Д" створено Козівську районну філію Тернопільського обласного центру зайнятості та затверджено положення про філію.

01 червня 2018 року Козівська районна філія Тернопільського обласного центру зайнятості зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як відокремлений підрозділ Тернопільського обласного центру зайнятості без статусу юридичної особи.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 15 березня 2017 року № 22 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2017 рік в кількості - 384.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 11 квітня 2018 року № 33 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2018 рік в кількості - 378, що свідчить про зменшення штатної чисельності працівників служби зайнятості Тернопільської області.

Крім цього, відповідно до наказу Тернопільського ОЦЗ від 20 березня 2017 року № 35 Д Про затвердження граничної чисельності працівників базових центрів зайнятості на 2017 рік по Козівському районному центрі зайнятості чисельність працівників становила 15,25 штатних одиниць.

Наказом Тернопільського ОЦЗ від 23 квітня 2018 року № 83 Д Про затвердження граничної чисельності працівників районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості та Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на 2018 рік затверджена гранична чисельність працівників Козівської районної філії в кількості 13,5 штатних одиниць.

23 квітня 2018 року відповідачем прийнято наказ № 84 Д, яким визнано таким, що втратив чинність наказ Тернопільського обласного центру зайнятості від 03 квітня 2018 року № 76 Д Про затвердження та введення в дію штатних розписів районних та міськрайонного центрів зайнятості, районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості на 2018 рік з 24 травня 2018 року, а тому скасовано штатний розпис Козівського районного центру зайнятості.

Наказом Тернопільського ОЦЗ від 24 квітня 2018 року №164-к "Про проведення заходів щодо реорганізації обласної служби зайнятості" створено комісію для організації та проведення заходів щодо реорганізації Тернопільської обласної служби зайнятості, якій доручено провести консультації з первинною профспілковою організацією працівників обласної служби зайнятості про заходи щодо запобігання звільненню чи помякшення несприятливих наслідків звільнення та визначити нові вакантні посади, що можуть бути запропоновані працівникам, які попередженні про зміни в організації праці у звязку із реорганізацією районних центрів зайнятості.

Згідно з витягом з Протоколу № 1 засідання комісії для проведення заходів щодо реорганізації Тернопільської обласної служби зайнятості від 15 травня 2018 року під час засідання Комісії було проведено аналіз кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_4 порівняно з іншими працівниами Козівського РЦЗ, в результаті чого встановлено, що вона характеризується нижчою продуктивністю праці. За результатами засідання Комісії прийнято рішення попередити ОСОБА_4 про можливе вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України після закінчення двохмісячного терміну з дати попередження, пропонувати підходящі вакантні посади в обласній службі зайнятості.

05 червня 2018 року відповідачем винесено попередження, згідно якого ОСОБА_4 повідомлено про зміни в організації праці, про скорочення її посади у звязку із припиненням Козівського районного центру зайнятості шляхом приєднання до обласного центру зайнятості, разом із попередженням їй в порядку працевлаштування була запропонована наявна вакантна посада в обласному центрі зайнятості та його структурних підрозділах, а саме, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації надання послуг роботодавцям Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5 Того ж дня позивач із запропонованою посадою погодилася, проте 15.06.2018 року змінила своє рішення та відмовилась від цієї посади.

15.06.2018 року ОСОБА_4 надано пропозицію, в якій було запропоновано значно більший перелік вакантних посад, зокрема начальника відділу організації працевлаштування населення Чортківської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6, провідного фахівця з профорієнтації відділу організації профорієнтації Тернопільського обласного центру зайнятості, провідного фахівця з профорієнтації сектору активної підтримки безробітних Теребовлянської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7, проте 03.08.2018 року позивачка відмовилася від працевлаштування на запропоновані посади.

02 серпня 2018 року ОСОБА_4 запропоновано в порядку працевлаштування вакантні посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на період відпустки у звязку з відсутністю та пологами ОСОБА_8, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Підволочиської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_9, провідного фахівця з питань зайнятості сектору активної підтримки безробітних Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості, проте 03 серпня 2018 року позивачка від таких відмовилася.

08 серпня 2018 року ОСОБА_4 запропоновано в порядку працевлаштування вакантні посади начальника філії організації працевлаштування населення Чортківської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6, провідного фахівця з профорієнтації відділу організації профорієнтації Тернопільського обласного центру зайнятості, провідного фахівця з профорієнтації сектору активної підтримки безробітних Теребовлянської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Підволочиської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_9, провідного фахівця з питань зайнятості сектору активної підтримки безробітних Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості, провідного фахівця з профорієнтації відділу профорієнтації Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, проте цього ж дня позивачка від них також відмовилася.

Відповідно до протоколу № 9 засідання президії профспілкового комітету обласної служби зайнятості від 06 серпня 2018 року первинною профспілковою організацією надано згоду на звільнення ОСОБА_4

08 серпня 2018 року згідно наказу Тернопільського обласного центру зайнятості від 07 серпня 2018 року № 333-к ОСОБА_4 було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у звязку із змінами в організації праці.

Не погоджуючись зі звільненням позивачка 06 вересня 2018 року звернулася до суду для вирішення трудового спору.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При цьому, відповідно до ч.ч.1 та 2 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступника.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

При проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки.

Отже, власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6-491цс15, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо запропонував працівникові наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо.

Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає суду підстави для висновку, що у випадку змін в організації виробництва і праці, які викликані реорганізацією установи шляхом її приєднання до іншої установи, в зв'язку з якою відбувається скорочення чисельності або штату працівників, у разі не надання працівником згоди на переведення його на запропоновану йому іншу роботу, трудовий договір з таким працівником може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись із позовом до суду позивач ОСОБА_4 зазначила, що у спірному наказі про її звільнення відповідач неправильно визначив норму КЗпП, на підставі якої відбулося її звільнення, та не вказав які саме зміни сталися в організації виробництва і праці, а також причин, з яких був розірваний трудовий договір. Зі змісту позовної заяви зрозуміло, що на думку позивача стаття 40 КЗпП України складається з двох частини, при чому частина 1 містить 9 пунктів. Упущення у формулюванні підстави її звільнення вказівки на частину 1 ст.40 КЗпП України вважає порушенням своїх прав.

Суд не погоджується із аргументами позивача з огляду на те, що хоча і стаття 40 КЗпП України за своєю структурою і містить дві частини, проте законодавець в тексті ст.40 КЗпП України прописав посилання на пункт 1 цієї статті без зазначення частини. З огляду на те, що стаття 40 КЗпП України не містить складної системи, є зрозумілою та посилання на пункт 1 дозволяє однозначно визначити конкретну підставу розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, суд вважає аргументи позивача з цього приводу безпідставними.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України.

Згідно з цими нормами підприємство, установа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство, установа може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб, тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст.95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Відтак, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

На підставі доказів, досліджених в судовому засіданні, встановлено, що Козівський районний центр зайнятості у встановленому порядку реорганізовано шляхом приєднання до Тернопільського обласного центру зайнятості.

В результаті реорганізації Козівський районний центр зайнятості, який був юридичною особою, припинено.

Суд враховує, що працівників Козівського районного центру зайнятості у встановленому порядку було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із зміною істотних умов праці та скороченням штату, та у встановленому порядку було запропоновано нову роботу.

Суд вважає, що відповідач як правонаступник Козівського районного центру зайнятості, належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, запропонувавши їй наявну в обласному центрі зайнятості роботу з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Отже, доводи позивачки про те, що вона мала переважне право на призначення її на посаду в заново утвореному відокремленому підрозділі - у Козівській районній філії Тернопільського обласного центру зайнятості є безпідставними, оскільки фактично за даних обставин мова йде про право на працевлаштування на нові посади, а не про залишення на посаді, яку позивачка займала до реорганізації Козівського районного центру зайнятості.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання звільнення позивачки незаконним суд враховує, що позивачка, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП, була своєчасно, 05.06.2018 року, попереджена про зміни в організації праці, зміни істотних умов праці та для подальшого працевлаштування їй було запропоновано наявні вакантні посади, проте, від запропонованих вакантних посад вона відмовилася.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не скористалася своїм правом на продовження трудових відносин з відповідачем, що в подальшому надало відповідачеві право для прийняття рішення про розірвання трудового договору та звільнення позивача з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у звязку із змінами в організації праці.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив достовірними та належними доказами законність звільнення позивачки ОСОБА_4

Позивачка та її представник в ході судового розгляду не спростували вказані факти.

На підставі викладеного суд встановив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці у виді реорганізації Козівського районного центру зайнятості шляхом його приєднання, дійсно мало місце скорочення чисельності працівників. Відповідачем було додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, є допустимі, достовірні та належні докази про те, що позивачка будучи попередженою за два місяці про наступне вивільнення відмовилася від переведення на запропоновану роботу, тому суд визнає, що відповідач на законних підставах звільнив її з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського районного центру зайнятості на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у звязку із змінами в організації праці.

При цьому, суд звертає увагу, що вимоги позивачки та її представника про поновлення останньої на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями у Козівській районній філії Тернопільського обласного центру зайнятості не ґрунтуються на чинному законодавстві, оскільки вказана установа припинена.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є повністю безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Тернопільського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та відшкодування грошових коштів за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Козівський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4, 47600, вул. Мариновича, 17, смт. Козова, Козівського району, Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

Відповідач: Тернопільський обласний центр зайнятості, 46010, вул. Текстильна, 1Б, м. Тернопіль, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 05392691.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Суддя: І.А. Чорний