Номер провадження: 22-ц/813/2663/19
Номер справи місцевого суду: 523/9529/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 (треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, на рішення Суворовськогорайонного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 24 лютого 2017 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням (т. 1 а.с. 2-4, 63-66).

В обгрунтування позову посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 15 квітня 2014 року (серія та номер 20530049), їй належить на праві власності трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищевказаній квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_9 , її дочка ОСОБА_8 , діти дочки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, в квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою про склад сім`ї.

Позивач стверджує, що в квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

За твердженням позивачки, ОСОБА_3 у 2006 році залишила квартиру, та з цього часу в квартирі не проживає, ніяких речей її в квартирі немає. Діти відповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ніколи в квартирі не проживали. ОСОБА_1 вказує, що вона не перешкоджала ОСОБА_3 проживати в квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 у 2012 році добровільно залишив квартиру, із цього часу вселитися в квартиру не намагався, до правоохоронних органів не звертався.

ОСОБА_1 також стверджує, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 2012 року проживає за місцем мешкання та реєстрації свого батька ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачі за комунальні послуги не сплачують, а тому вона вимушена нести витрати за них.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року залучено до участі у справі Службу у справах дітей ОМР та орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР (т.1 а.с. 44).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 120).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку по кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 залишено без розгляду (т. 1 а.с. 121).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 . Позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 , - залишено без задоволення (т. 1 а.с. 249-252).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити та визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції обгрунтовано визнав мати малолтініх дітей такою, що втратила право користування спірною квартирою, а дітей з незрозумілих підстав залишив у квартирі, хоча ОСОБА_1 не є опікуном останніх і не повинна нести відповідальність за їх місце проживання і місце реєстрації (т. 2 а.с. 2-5).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 15 квітня 2014 р. (серія та номер 20530049) ОСОБА_1 належить на праві власності трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищевказаній квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_9 , її дочка ОСОБА_8 , діти дочки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, в квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою про склад сім`ї.

В судовому засіданні встановлено, що в квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з 2006 р. в квартирі не проживає, особистих її речей в квартирі не має, оскільки вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Даний факт підтверджується актом Суворовської районної адміністрації від 04 грудня 2015р. №12-01/11977.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 пояснили, що дійсно ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 з 2010 р., оскільки в квартирі незручно проживати, зважаючи на кількість її мешканців.

Суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 без поважних причини понад один рік, оскільки незручності проживання не є підставою для збереження за мешканцям право на проживання в квартирі понад один рік.

До даних правовідносини також не можливо застосувати строки позовної давності, оскільки вони є триваючими.

Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції визнав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 , останні рішення суду першої інстанції не оскажують, тому колегія суддів не перевіряє правомірність висновків суду у цій частині.

Малолітні діти відповідачки ОСОБА_3 : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані в квартирі, проте проживають спільно з матір`ю.

Позивачка стверджувала, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 2012 р. проживає за місцем мешкання та реєстрації свого батька ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . При розгляді справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснював, що проживав у спірній квартирі до 2012 року, у подальшому ОСОБА_1 стала заперечувати проти проживання у квартирі відповідача та його батька, і виселила останніх шляхом перенесення їх приватних речей до парадної та зміни замків. ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово здійснювали спроби повернутися до квартири, проте двери їм не відчиняли. Крім того, як стверджував ОСОБА_7 , його батько пропонував ОСОБА_1 сплачувати усі комунальні послуги, однак, позивачка категорично відмовилась від цього.

Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо

вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням.

Пунктом 1 ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 р. встановлено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, оскільки малолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, були зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_3 , як члени сім`ї власника квартири, то сам факт відсутності у квартирі їх батьків понад один рік, не може бути безумовною підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того, задоволення вищевказаних позовних вимог є порушенням права дітей на житло, а тому таки вимоги не підлягали задоволенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав мати малолтініх дітей такою, що втратила право користування спірною квартирою, а дітей з незрозумілих підстав залишив у квартирі, хоча ОСОБА_1 не є опікуном останніх і не повинна нести відповідальність за їх місце проживання і місце реєстрації.

Колегія судів зазначає, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Згідно приписів ч.1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, норма статті 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Колегія суддів враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених матеріалами справи обставин, апеляційний суд вважає, що виселення малолітніх та неповнолітніх дітей, за відсутності у останніх іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, а також враховуючи наявність конфліктної ситуації між сторонами у справі щодо користування житлом, - буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Також колегія суддів приймає до уваги, в якості належного та допустимого доказу у справі, Висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 22 жовтня 2019 року, згідно якого орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає недоцільним визнання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 .

Факт несплати дитинами коштів за користування житлово-комунальними послугами, на який посилається у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 22 листопада 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе