КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2718/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Мельника Я.С., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - П'ята київська державна нотаріальна контора про визнання договору про поділ спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

В С Т А Н О В И В :

26 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просилавизнати договір про поділ спадщини ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, укладений 23 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним,

визнати свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 5-101, видане 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 недійсним.

Разом з тим, 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила заборонити ОСОБА_2 відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що 23 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ спадщини ОСОБА_3.

Відповідно до вказаного договору, квартира, що розташована по АДРЕСА_2 перейшла у власність відповідача.

Разом з тим, як вказує позивач, перед укладанням договору про поділ спадщини, сторони домовились, що у вищевказаній квартирі позивач має право проживати, однак на даний час відповідач висуває вимоги щодо виселення позивача з квартири.

Таким чином, відповідач, перед підписанням договору про поділ спадщини,навмисно ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо проживання позивача у спірній квартирі та частки сторін відповідно до договору про поділ спадщини не можна вважати рівними і справедливими.

Враховуючи, що спірна квартира перебуває у власності відповідача та можливе відчуженняним спірної квартири з метою невиконання рішення суду, просить забезпечити позов.

Ухвалою Шевченківського районний суд м. Києва від 17 вересня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали, місцевий суд зазначив, що позивачем не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду.

Окрім того, посилання позивача на те, що відповідач може відчужувати спірне майно на користь третіх осіб є лише його припущеннями та не підтвердженні жодними доказами.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить ухвалу Шевченківського районний суд м. Києва від 17 вересня 2018 року скасувати та передати питання для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 26 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просилавизнати договір про поділ спадщини ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, укладений 23 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним,

визнати свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 5-101, видане 23 лютого 2016 року ОСОБА_2, недійсним ( а.с. 1-4 ).

Разом з тим, 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила, заборонити ОСОБА_2 відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 8-9 ).

Свої вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що 23 лютого 2016 року між сторонами було укладено договір про поділ спадщини ОСОБА_3.

Відповідно до вказаного договору, квартира, що розташована по АДРЕСА_2 перейшла у власність відповідача.

Разом з тим, як вказує позивач, перед укладанням договору про поділ спадщини, сторони домовились, що у вищевказаній квартирі позивач має право проживати.

Однак, на даний час,відповідач висуває вимоги щодо виселення позивача з квартири. Таким чином, відповідач, перед підписанням договору про поділ спадщини,навмисно ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо проживання позивача у спірній квартирі.

При цьому,частки позивача та відповідача відповідно до договору про поділ спадщини не можна вважати рівними і справедливими.

Враховуючи, що спірна квартира перебуває у власності відповідача та можливе відчуження спірної квартири відповідачем, з метою невиконання рішення суду, просить забезпечити позов ( там же ).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено з посиланням на її необґрунтованість ( а.с. 13-15 ).

Постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149-154 ЦПК України, положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При цьому, місцевий суд, на переконання апеляційного суду, вірно зазначив, що позивачем не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду.

Також, з точки зору другої інстанції, в силу викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що посилання позивача щодо можливості відчуження відповідачем спірного майна на користь третіх осіб є лише припущеннями позивача та не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст.ст. 152, 153 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що суд першої інстанції формально підійшов до встановлення обставин справи, не обґрунтував підстави для відмови у задоволенні поданої заяви, спірна квартира належить відповідачу, що свідчить про можливість її відчуження, відповідач висуває вимоги щодо виселення позивача з вказаної квартири, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - П'ята київська державна нотаріальна контора, про визнання договору про поділ спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Я.С. Мельник