ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1386/19 Справа № 182/7644/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду, ОСОБА_1 посилався на те, що він уклав з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір №SAMDN298 від 30 вересня 2011 року. Починаючи з моменту укладення договору і до квітня 2015 року, він погашав свої кредитні зобов'язання частинами так, як це було доступно для його розуміння. У серпні 2015 року на його адресу почали надходити досудові вимоги банку про виплату йому боргу в розмірі 4 610 грн. Вважає, що укладений між ним і банком кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки укладений між ним і банком кредитний договір у вигляді формуляра (анкети - заяви) був виготовлений дрібним шрифтом, його неможливо було прочитати і реально оцінити його умови, щоб прийняти усвідомлене і зважене рішення про згоду або незгоду з ними. Яким чином платити правильно за укладеним кредитним договором, для нього зрозуміти неможливо. Він у квітні 2015 року припинив платежі за спірним кредитним договором у зв'язку з тим, що зі своєї точки зору і, спираючись на усні роз'яснення працівників банку, виконав свої кредитні зобов'язання належним чином. Звідки взялася заборгованість в розмірі 4 610 грн., йому невідомо і незрозуміло. В результаті він повинен переплатити за кредитом 4 610 грн., які в даний момент від нього вимагає банк на незрозумілих підставах. В цілому умови кредитування складні, незрозумілі, плутані, ним не підписані, їх неможливо нормально прочитати і зрозуміти, банк не надав йому його екземпляр кредитного договору ні в момент укладення, ні по адвокатському запиту. Такі умови для нього явно невигідні, оскільки необхідна переплата за кредитними коштами складає більше однієї вартості кредиту, на що він явно не погоджувався. Сама процедура ознайомлення з умовами договору була швидкою, він не встиг прочитати укладений договір. Даний договір був підписаний ним лише виходячи з усних роз'яснень представника банку, з метою якнайшвидшого придбання необхідної техніки для виконання сільгоспробіт, якої гостро потребувала його сім'я. За таких обставин позивач вважає, що укладений з ним договір слід визнати недійсним. За спірним кредитним договором він отримав від банку грошову суму в розмірі 3 900 грн., які ним фактично виплачені. Банк за договором отримав, крім кредитних коштів, ще й суми відсотків, штрафів, пені, комісій тощо, який, згідно з наявними у нього даними, становить 1 040 грн. В силу пп.2,5 абз.2 ч.4, пп.2, 4 ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», загрози і вимоги відповідача слід розцінювати, як агресивну підприємницьку практику, що підпадає під вид нечесної підприємницької практики, яка заборонена цією ж статтею Закону. ОСОБА_1 зазначає, що дії відповідача, які виразилися в погрозах з нав'язливою вимогою виплати коштів по спірному кредитному договору слід визнати такими, що вчинені із застосуванням агресивної підприємницької практики. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір №SAMDN298 від 30 вересня 2011 року, який був укладений між ним і ПАТ КБ «Приватбанк» в силу застосування ПАТ КБ «Приватбанк» нечесної підприємницької практики при їх укладанні і виконанні. Сторони повернути в початковий стан, а саме: стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь всі суми відсотків, штрафів пені, комісій, сплачених ним за кредитним договором №SAMDN298 від 30 вересня 2011 року за період часу з 01 жовтня 2011 року по 30 квітня 2015 року в розмірі 1 040 грн., а також встановити факт застосування ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до нього агресивної підприємницької практики, що виразилася в погрозах з вимогою виплати ним грошових коштів за кредитним договором №SAMDN298 від 30 вересня 2011 року, укладеним між ним і ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 18 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове, про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Положеннями ст.230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

Так, положення ЦК України встановлюють, що кредитний договір є двостороннім, консенсуальним, відплатним та обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою особою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги, пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадку, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

За змістом ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі (договорі про надання споживчого кредиту) або додатку до нього надавати детальний розпис загальної сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Згідно п.3.5 Правил банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з п.2-4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та аналогічних їм положень п.2.1, 2.4 Правил перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15, 23 цього Закону. Остання передбачає штрафні санкції, а згідно ст.15 ч.7 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 8 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається 30 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №SAMDN0298, відповідно до якого відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.(а.с.10, 11).

Відповідно до положень п.2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з п.1.1.7.3 умов та правил надання банківських послуг, картрахунок відкритий на невизначений термін.

Пунктом 1.1.7.12 передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців.

Згідно з п.2.1.1.3.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунку клієнтів, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, яка підлягає сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами(договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «тарифами банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік відповідно до п.2.1.1.12.6 правил користування платіжною карткою.

Відповідно до п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту та оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову.

В п.2.1.1.12.11 правил користування платіжною карткою зазначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за цим договором.

На підтвердження укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем кредитного договору, банком було надано суду копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 30 вересня 2011 року (а.с.43 ,44).

Позивачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що, підписавши цю заяву, позивач ознайомився та згодний з ними та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами користування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку (а.с.43).

З огляду на викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням норм чинного на момент його укладення законодавства, слідує, що при укладанні спірного кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору.

На момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався на те, що умови договору складні, незрозумілі, плутані, їх неможливо прочитати, він їх не отримував, а також вважає, що кредитний договір містить в собі несправедливі умови, що банк використав нечесну підприємницьку практику, а тому, відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», такий правочин є недійсним (а.с.103-108).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того що при укладенні спірного кредитного договору, ПАТ КБ "Приватбанк" не надав йому всю необхідну, своєчасну і достовірну інформацію перед укладанням вказаного договору.

Крім того, слід зазначити ОСОБА_1 з часу укладення договору 30 вересня 2011 року і до квітня 2015 року виконував умови оскаржуваного ним у даній справі кредитного договору, сплачував банку кошти за кредитним договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, пославшись на відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки ПАТ КБ "Приватбанк", намір банку на порушення конституційних прав і свобод позивача, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору є складними, незрозумілими, плутаними та їх неможливо прочитати спростовується наявною в матеріалах справи копією заяви/анкети, яка була підписана позивачем та з якої вбачається, що він був ознайомлений з умовами надання кредиту, які з ним були погоджені.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді