Провадження №2/521/133/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду представник позивача посилався на ті обставини, що 16 березня 2016 року по вулиці Балківській у місті Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілю марки «ЗІЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , а також автомобілю марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Представник позивача вказував, що в результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду повинен ОСОБА_2 як особа, яка цієї шкоди завдала, у зв`язку з чим представник позивача, просив суд стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану унаслідок ДТП, у розмірі 67 705,42 гривень; моральну шкоду, завдану унаслідок ДТП, у розмірі 5 000,00 гривень; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2 500,00 гривень; суму, сплачену за висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого унаслідок ДТП, у розмірі 1 200,00 гривень; суму сплаченого судового збору у розмірі 728,00 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_2 правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив від сторони відповідача до суду не надходив.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява, в якій сторона позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, просила провести розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені і забезпечені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд дійшов наступного висновку.

Під час розгляду цивільної справи і на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 16 березня 2016 року по вулиці Балківській у місті Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілю марки «ЗІЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , а також автомобілю марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно із постановою Малиновського районного суду міста Одеси у справі про адміністративне правопорушення №521/7401/16-п від 22 квітня 2016 року, суд встановив наявність в діях ОСОБА_2 порушення п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Дане судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 82 ч. 1, 3, 4 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Спираючись на вказані норми закону суд доходить висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини ОСОБА_2 , суд вбачає даний факт встановленим та таким, що не підлягає подальшому доказуванню.

ДТП за участю вказаних автотранспортних засобів призвела, зокрема, до заподіяння механічних пошкоджень автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2

У матеріалах справи присутній звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу від 10 травня 2016 року, складений ФОП ОСОБА_4 , відповідно до висновків якого станом на 10 травня 2016 року вартість відновлювального ремонту КТЗ «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 110 771,30 гривень, ринкова вартість КТЗ «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до ДТП становить 67 705,42 гривень, вартість якого дорівнює вартості матеріального збитку, заподіяного КТЗ «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Проте, сторона відповідача не погодилась із вищевказаним висновком експерта, просила суд призначити повторну експертизу по даній справі, у зв`язку із чим на підставі ухвали суду була призначена повторна експертиза.

Але стороною відповідача не було здійснено необхідних заходів для проведення повторної експертизи, у зв`язку із чим суд вбачає обґрунтованим вважати присутній у матеріалах справи звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу від 10 травня 2016 року допустимим та належним доказом заподіяної майнової шкоди позивачу.

Як зазначає ст. 1166 ч. 1, 3 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1187 ч.1,2 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як встановлює ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно із ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Однак, відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Пунктом 15 вказаної постанови передбачено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як згадувалось раніше, згідно із ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, вирішуючи питання про розмір належної до стягнення суми матеріальної шкоди, судом було звернуто увагу на той факт, що у матеріалах справи відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіль марки «ЗІЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У позасудовому порядку позивач страхового відшкодування не отримав.

У силу ст. 979, 980 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Як роз`яснюють ст. 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 28). У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29).

Але, згідно ст. 1194 ч.1 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, як вбачається у постанові Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року по справі №6-954цс16, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди, особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. Право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинено або обмежено договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і був укладений на користь третіх осіб. Таким чином, потерпіла сторона на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Таким чином, у даному випадку власник майна має право на відшкодування, що дорівнює вартості автомобіля до ДТП, що складає: 67 705,42 гривень.

Також представник позивача просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого унаслідок ДТП, у розмірі 1 200,00 гривень.

Згідно із квитанцією №0.0.560723017.1 від 31 травня 2016 року ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_4 за оцінку матеріального збитку автомобілю марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 1 200,00 гривень.

У зв`язку із чим суд доходить висновку про доцільність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого унаслідок ДТП, у розмірі 1 200,00 гривень.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , внаслідок ДПТ, що сталась 16 березня 2016 року у місті Одесі по вулиці Балківській, суд звертає увагу на наступне.

У силу ст. 23 ч. 1, 2, 3, 4 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У силу ст. 22 ч. 3 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на момент ДТП), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Як роз`яснюють п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, суд вбачає обґрунтованим вважати, що ДТП, що відбулась з вини відповідача, заподіяла позивачу певні незручності, зокрема, тривалу відсутність комфорту через відсутність відремонтованого автомобілю, що призвело до душевних страждань позивача та його хвилювань з цього приводу.

У зв`язку із викладеним, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 5 000,00 гривень.

Стороною позивача також були заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2 500,00 гривень.

Відповідно до ст. 137 ч. 1, 2, 3, 4 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із квитанцією №89 Малиновської консультації м. Одеси Одеської обласної колегії адвокатів Левченко Г.В. сплатив 2 500,00 гривень за правову допомогу.

У зв`язку із чим, суд вбачає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 гривень.

Крім того, відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 728,00 гривень.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану унаслідок ДТП, у розмірі 67 705,42 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану унаслідок ДТП, у розмірі 5 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2 500,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 728,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого унаслідок ДТП, у розмірі 1 200,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення: 23 листопада 2019 року.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 13 грудня 2013 року.

Відповідач: ОСОБА_2 - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Суддя: І.В. Плавич