Справа № 473/5059/18
РІШЕННЯ

іменем України

"15" березня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Фінько О.П.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна

встановив:

в грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2003 року вона та відповідач проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, несли спільні витрати на утримання будинку, придбання меблів і побутової техніки, продуктів харчування та одягу, ремонту будинку, спільний відпочинок тощо. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

23.10.2004 року у сторін народився син - ОСОБА_5, батьком якого записаний відповідач ОСОБА_3

З 22.04.2014 року до 04.12.2018 року сторони перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

За час сумісного проживання та за спільні кошти сторони придбали житловий будинок №1 по вул.. Мічуріна в м. Вознесенську Миколаївської області, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на наведені обставини, а також положення ст. 74 СК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити та встановивти факт проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 20.01.2006 року по вересень 2011 року. Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок та земельну ділянку, що надана для його обслуговування, розташовані за адресою м. Вознесенськ, вул.. Мічуріна №1, розділити майно, визнавши за нею право приватної власності на ѕ частки у вказаному майні, а за ОСОБА_3 визнати право власності на ј частку у ньому.

Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до підготовчого провадження в порядку загального позовного провадження.

29 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивачем не надано доказів їх спільного проживання однією сімєю, їх відносини мали періодичних характер, спільне господарство вони не вели, крім того будинок та земельні ділянки були придбані ним за особисті кошти.

Ухвалою суду від 29 січня 2019 року підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зазначили, що сторони проживали однією сімєю в період з 20.01.2006 року до вересня 2011 року, мали спільний бюджет та спільно придбавали майно, в тому числі речі домашнього вжитку та нерухоме майно. Житловий будинок та земельні ділянки були придбані за спільні кошти.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Так, дійсно відповідач вказав, що вони намагалися створити сімю, час від часу проживали разом, однак їх відносини мали періодичний характер. Спільне господарство вони не вели, спільного бюджету не було. Вказаний житловий будинок був придбаний ним особисто за кошти, які він отримав від продажу належного йому майна. Позивачка періодично проживала окремо, в тому числі і за місцем своєї реєстрації. Просив відмовити, оскільки останньою не доведено факт сумісного проживання однією сімєю на час придбання спірного житлового будинку.

Вислухавши сторони, показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13В,. ОСОБА_14, ОСОБА_15., дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також справи № 2-2267/08, №473/3088/13-ц, в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Зокрема, судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок №1 та земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельна ділянка площею 0,0633 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою Миколаївська область м. Вознесенськ вул.. Мічуріна №1. Нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 05.06.2006 року на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 31.05.2006 року, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що був виданий 09 січня 2007 року та державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0633 га, що був виданий 09.01.2007 року.

Відповідно до ксерокопії паспорту позивача, остання була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1995 року по 21.12.2016 рік. З 21.12.2016 року вона зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також було встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 з 26.08.1995 року та шлюб між ними було розірвано 19.01.2006 року.

22.04.2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року шлюб між ними було розірвано.

Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із чч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка є обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. 76,77 ЦПК України доказами вважаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

З пояснень свідків у судовому засідання, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судом не встановлено ознак спільного проживання сімєю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру.

В судовому засіданні не було надано беззаперечних доказів факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сімї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Посилання позивача на періодичне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сімї, крім того письмовими доказами встановлено, що у період 1995 - 2016 років місце реєстрації позивача було м. Вознесенськ вул.. Кірова 13/11. Всі інші документи, що були надані на підтвердження позовних вимог не повязуються з моментом придбання спірного майна, а саме травень 2006 року. Місце реєстрації неповнолітньої дитини за адресою вул.. Мічуріна № 1 м. Вознесенськ також зазначено з 21 грудня 2016 року.

Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірний житловий будинок.

Жодними доказами по справі не підтверджується наявность між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, з 20.01.2006 року до вересня 2011 року.

Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 20.01.2006 року до вересня 2011 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19 березня 2019 року.

Суддя: М.М. Ротар