Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 759/2210/16-ц

провадження № 61-38922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Сенька М. Ф. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила у порядку поділу майна визнати: за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 44, 10 кв. м, загальною 79, 20 кв. м, вартістю 1 000 000, 00 грн, та на 167/480 часток квартири АДРЕСА_2 , вартістю 835 000, 00 грн; за відповідачем визнати право власності на легковий автомобіль марки SEAT Leon Stylance 1, 6, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 270 000, 00 грн, та право власності на 313/480 часток квартири АДРЕСА_2 , вартістю 1 565 000, 00 грн; припинити право спільної сумісної власності на зазначене майно.

Позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що спірне майно придбано у період перебування сторін у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, проте вони не можуть дійти згоди щодо його поділу.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому просив визнати все зазначене майно таким, що належить йому на праві особистої приватної власності. Також просив визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на гаражний бокс № НОМЕР_3 в Гаражно-будівельному кооперативі «Кооперативна-6» (далі - ГБК «Кооперативна-6») на АДРЕСА_6, визнати за ним право власності на цей гаражний бокс. Вимоги зустрічного позову обґрунтовувались тим, що все це майно придбане за його особисті кошти, які отримані ним як дарунок.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 : право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 79, 20 кв. м, житлова площа 44, 10 кв. м); право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (загальна площа 85, 80 кв. м, житлова площа 41, 20 кв. м); право власності на 1/2 частку легкового автомобіля SEAT Leon Stylance 1,6, кузов НОМЕР_1, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 : право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 79, 20 кв. м, житлова площа 44, 10 кв. м); право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (загальна площа 85, 80 кв. м, житлова площа 41, 20 кв. м); право власності на 1/2 частку легкового автомобіля марки SEAT Leon Stylance 1, 6, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно припинено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 890, 00 грн судового збору. У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що спірне майно є спільною власністю подружжя, що встановлено на підставі досліджених у справі письмових доказів. Сторони погодили вартість спірного майна та визнали, що майно є неподільним. Поділити майно між сторонами відповідно до наведених норм права, без присудження компенсації у зв`язку з відступленням від рівності часток у праві власності, неможливо. Варіант поділу, на якому наполягає позивач, за висновком суду, також є неприйнятним, оскільки такий поділ порушує баланс інтересів сторін.

Суд першої інстанції зробив висновок, що, виходячи з позицій сторін, провести поділ з відступленням від рівності часток у праві власності на майно не є можливим, а тому позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом визнання ідеальних часток сторін у спільному майні без його реального поділу, залишивши майно у їх спільній частковій власності.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; гаражний бокс № НОМЕР_3 загальною площею 16, 00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 ; 31/100 частин квартири АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 69/100 частин квартири АДРЕСА_2 ; легковий автомобіль марки SEAT Leon Stylance 1,6 кузов НОМЕР_1, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно припинено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалося тим, що сторони у справі не дійшли згоди з приводу виділення у власність одному з них певного майна, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація не вносилася на депозитний рахунок суду. Разом з тим, виділення (визначення розміру) ідеальних часток у спільному майні без його реального розподілу і виділу в натурі не вирішує спір по суті, так як відносини, що склались між ними, свідчать про неможливість спільного володіння, користування і розпорядження об`єктами рухомого і нерухомого майна, що стало підставою звернення до суду. Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що виділення позивачу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 відповідає її інтересам, оскільки іншою частиною квартири володіє її син, який після розлучення сторін проживає з матір`ю, однак, з огляду на наведене, доцільним буде виділення їй всієї 1/2 частини цієї квартири, вартістю 742 239, 50 грн.

Враховуючи, що автомобіль зареєстрований за відповідачем, ним реалізовуються права володіння та користування, а також відсутність претензій на це майно зі сторони позивача, апеляційний суд дійшов висновку, що автомобіль необхідно виділити у власність відповідача. Вартість автомобіля становить 194 998, 00 грн.

З огляду на виділення позивачеві об`єкта нерухомого майна, яке є житловим, інший об`єкт нерухомості, що відноситься до житлового фонду, має бути віднесений до власності відповідача для забезпечення його житлом. Проте, вартість іншої квартири становить 2 016 292,00 грн, що значно перевищує вартість майна, виділеного позивачу навіть з урахуванням зменшення частки відповідача на вартість автомобіля. Тому апеляційний суд, з метою додержання рівності часток кожного з подружжя, вважав за доцільне виділити у власність позивача гаражний бокс вартістю 100 449, 00 грн та 31/100 частин квартири АДРЕСА_2 . Таким чином, у власності відповідача залишиться 69/100 частин зазначеної квартири.

Апеляційний суд вважав, що такий поділ здійснений із застосуванням округлення чисел, тому має місце певна розбіжність у їх вартості, проте такий поділ найбільшою мірою відповідає принципу рівності часток без присудження компенсації, сприяє реалізації кожної із сторін своїх прав власника.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2018 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи, що має наслідком ухвалення необґрунтованих та незаконних рішень. Судами не здобуто документальних доказів щодо джерел доходів подружжя від підприємницької діяльності, не досліджено питання, за які грошові кошти подружжям придбано спірне майно.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 , оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що заявник просить надати оцінку тим доказам у справі, які не були взяті до уваги судами або відкинуті ними, а також заявником подані нові докази до суду касаційної інстанції, що не передбачено процесуальним законом.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року та статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року та статтею 263 ЦПК України, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що громадянка України ОСОБА_1 та громадянин ОСОБА_6 17 серпня 1996 року уклали шлюб, про що в Центральному відділі реєстрації шлюбів з державним центром розвитку сім`ї зроблено відповідний актовий запис за № 1020.

У цьому шлюбі у них народилися син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 759/395/16-ц).

На час припинення шлюбних відносин за позивачем зареєстрований на праві приватної власності гаражний бокс № НОМЕР_3 у АДРЕСА_6

За відповідачем на час припинення шлюбних відносин на праві приватної власності зареєстровано: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; легковий автомобіль SEAT Leon Stylance, 1, 6, кузов НОМЕР_1, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що зареєстрований в органах ДАІ згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 11 січня 2007 року.

Право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К. Ю., за реєстровим № 8021. За умовами пункту 3 цього договору продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 150 000, 00 грн, які отримані продавцем від покупців до оформлення договору. ОСОБА_1 надала згоду на придбання цього майна як спільного.

Згідно зі звітом про оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» вартість квартири АДРЕСА_1 на 03 листопада 2017 року становила 1 484 587, 00 грн, відповідно вартість 1/2 частини становить 742 239, 50 грн.

Квартира АДРЕСА_2 (загальна площа 85, 80 кв. м, житлова площа 41, 20 кв. м) відповідно до свідоцтва про право власності від 27 лютого 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу від 20 лютого 2012 року

№ 266-С/КІ, зареєстрована за відповідачем.

Договір про резервування зазначеного житлового приміщення укладений 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд». Умовами цього договору передбачено придбання облігацій 30 % у термін до 07 листопада 2007 року і 70 % до 01 лютого 2008 року. За договором купівлі-продажу облігацій від 03 грудня 2007 року № к-15/11/05/1-176, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний альянс» та ОСОБА_5 , останній зобов`язався оплатити цінні папери у термін до 07 грудня 2007 року в кількості 2 555 шт., що становить 30 %, і до 01 лютого 2008 року у кількості 5 959 шт., що становить 70 %.

Згідно з довідкою від 05 грудня 2007 року покупець ОСОБА_5 виконав умови договору та здійснив оплату в розмірі 245 152, 25 грн, що складає 30 % вартості пакету. Зазначене також підтверджується квитанцією Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» від 05 грудня 2007 року № 1254_4.

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Екобуд» від 30 січня 2008 року та від 10 січня 2012 року покупець ОСОБА_5 виконав умови договору та здійснив оплату в розмірі 819 918, 30 грн, що складає 100 % вартості пакету. За квитанцією Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» від 30 січня 2008 року № 1333_5 ОСОБА_2 здійснив платіж на суму 572 350, 00 грн.

Вартість квартири АДРЕСА_2 відповідно до звіту про оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» становить 2 016 292, 00 грн.

Легковий автомобіль SEAT Leon Stylance 1,6, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований в органах ДАІ згідно зі свідоцтвом про реєстрацію ТЗ 11 січня 2007 року на ім`я відповідача. Станом на 03 листопада 2017 року його вартість згідно зі звітом про оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» становить 194 998, 00 грн.

Право власності ОСОБА_1 на гаражний бокс № НОМЕР_3 в ГБК «Кооперативна-6» на АДРЕСА_6 підтверджується свідоцтвом, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20 грудня 2006 року. Згідно з довідкою Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних стоянок «Кооперативна-6» від 09 жовтня 2006 року № 2/10 виданий ОСОБА_1 пайовий внесок за зазначений гаражний бокс був сплачений у жовтні 1993 року у повному обсязі. Балансова його вартість становить 2 000, 00 грн. Станом на 26 жовтня 2017 року вартість цього гаражного боксу згідно зі звітом про оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр», становить 100 449, 00 грн.

З листа Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних стоянок «Кооперативна-6» від 04 квітня 2018 року № 01/04 встановлено, що ОСОБА_1 переданий зазначений гаражний бокс у 2006 році, а включення її в члени кооперативу відбулося 07 листопада 2006 року, що підтверджується її заявою та заявою попереднього користувача.

Матеріали справи місять копії договорів дарування, укладених в Ісламській Республіці Іран та посвідчених нотаріально. За цими договорами відповідач отримав у дар від ОСОБА_8: 04 червня 1996 року - 15 000, 00 дол. США; 12 лютого 1997 року - 11 000, 00 німецьких марок та 232, 00 дол. США.

Також відповідач отримав у дар від Будівельної Компанії «Тарг Афшан Опум`є»: 23 лютого 2002 року - 9 000, 00 дол. США; 10 червня 2005 року - 30 000, 00 дол. США; 05 травня 2006 року - 45 000, 00 дол. США; 11 листопада 2007 року - 50 000, 00 дол. США; 22 червня 2009 року - 35 000, 00 дол. США; 07 жовтня 2009 року - 20 000, 00 дол. США. Існування компанії підтверджено відповідними документами.

Відповідачем опубліковані за митною декларацією від 23 лютого 1997 року 1 000 ДМ. Декларація містить ряд виправлень, здійснених власноручно.

За період спільного життя сторін ними було придбано і відчужено й інше нерухоме майно. А саме, на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 1999 року на ім`я відповідача та ОСОБА_3 придбана квартира АДРЕСА_4 продана 25 грудня 2009 року за ціною 240 000, 00 грн. При цьому ОСОБА_1 надана згода чоловіку ОСОБА_2 на продаж цього майна як набутого в період перебування у шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2004 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Ця квартира продана 29 січня 2008 року, що встановлено з договору купівлі-продажу від 29 січня 2008 року. ОСОБА_1 надала згоду як на придбання, так і на продаж цього майна як спільного. Вартість цієї квартири за договором становила 125 000, 00 грн, за звітом 555 500, 00 грн.

ОСОБА_1 з 07 жовтня 2002 року здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець. Проте, дані про розміри доходу відсутні. Також відсутні дані про джерела та розміри доходів відповідача.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, встановили, що спірне майно є спільним майном подружжя, заявником не спростовано презумпцію спільності майна подружжя щодо спірних об`єктів.

В оцінці вирішення спору у справі, що переглядається по суті, Верховний Суд врахував, що основним завданням суду під час вирішення спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто ухвалення рішення, яке вирішує спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.

Встановивши, що між сторонами існує спір щодо поділу майна, суд апеляційної інстанції, виправивши помилки, допущені судом першої інстанції, з урахуванням норм матеріального права, вирішив питання про поділ майна в натурі з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, яким була надана належна правова оцінка судами першої та апеляційної інстанції, а тому вони не підлягають врахуванню судом касаційної інстанції, оскільки Верховний Суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку чи переоцінку зібраних у справі доказів відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України. Також Верховний Суд не наділений повноваженнями досліджувати нові докази, які не подавались сторонами до судів першої та апеляційної інстанцій. Інших доводів у касаційній скарзі заявником не наведено.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів та оцінки нових доказів, поданих безпосередньо до суду касаційної інстанції, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, визначених у статті 400 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко