Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 299/3371/14-ц

провадження № 61-28277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року у складі судді Леньо В. В. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Мацунича М. В., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 70 512,75 доларів США зі сплатою 12,49 % річних та терміном повернення до 28 жовтня 2032 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 21 серпня 2014 року утворився борг у розмірі 91 510,83 доларів США, що еквівалентно 1 199 962,23 грн, із них: заборгованість за кредитом - 67 347,77 доларів США; за відсотками - 15 179,38 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення платежу - 25 339,16 грн (1 932,40 доларів США); штраф - 92 461,89 грн ( 7 051,28 доларів США), яку банк просив стягнути на свою користь.

ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що кредит є споживчим, а тому законодавством для нього встановлено особливий порядок укладення. При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно - правовими актами Національного банку України».

Крім того, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки в пунктах 5.1, 5.2 договору встановлено відповідальність споживача, натомість не встановлено аналогічної відповідальності банку, тобто існує дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року первісний позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року № 2-02/10-2007 у розмірі 84 459,55 доларів США, що еквівалентно 1 107 500,34 грн, із них: заборгованість за тілом кредиту - 67 347,77 доларів США, що еквівалентно 883 117,16 грн; за відсотками - 15 179,38 доларів США, що еквівалентно 199 044,02 грн; пеня за порушення строку сплати платежу - 1 932,40 доларів США, що еквівалентно 25 339,16 грн.

У задоволенні решти вимог первісного позову та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав зобов`язання за укладеним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яку він зобов`язаний сплатити.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд виходив із недоведеності останнім своїх вимог та відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року рішення Виноградівського районного суду від 13 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором змінено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року у розмірі 82 527,15 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 67 347,77 доларів США; за відсотками - 15 179,38 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту -25 339,16 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не перевірили його доводи щодо несправедливості умов кредитного договору, не звернули увагу на те, що ці умови суперечать статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Витребувано вищезазначену справу з Виноградівського районного суду Закарпатської області.

Зупинено виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 299/3371/14-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 29 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 2-02/10-2007, згідно з яким останній отримав кредит на придбання домоволодіння на АДРЕСА_1 (пункт 1.2 договору) у розмірі 70 512,75 доларів США зі сплатою 12,49 % річних та терміном повернення до 28 жовтня 2032 року.

За умовами цього договору позичальник зобов`язався повернути кредит та нараховані відсотки шляхом щомісячної сплати суми мінімально необхідного платежу у розмірі 772,58 доларів США до 10 числа поточного місяця.

Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється із розрахунку 360 днів у році (пункт 1.3.1 кредитного договору).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 21 серпня 2014 року утворився борг, який ним не погашений.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 29 жовтня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що умови кредитного договору суперечать принципам добросовісності, справедливості, розумності та рівності сторін у договорі, його зміст не містить інформації про сукупну вартість кредиту, графік платежів, а умови окремих пунктів договору, зокрема, пункти 1.5, 5.1, 5.2, 5.3 є несправедливими відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, у пункті 1.5 договору банком встановлений обов`язок сплати позичальником на користь банку комісії від суми виданих коштів у розмірі 1,75 %, що суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у пункті 4.3.12 визначено що при здійсненні повного дострокового погашення кредиту у зв`язку з рефінансуванням заборгованості позичальника іншим банкам та наданням банком письмової згоди на повторну іпотеку, позичальник зобов`язаний сплатити банку комісію у розмірі 2 % від початкової суми кредиту,

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного пунктом 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 25 % від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

У випадку прострочення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасної суми прострочки за кожен день прострочення платежу (пункт 5.2 договору)

У разі порушення позичальником вимог пункту 4.3 за виключенням пунктів 4.3.3, 4.3 4 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору, за кожен випадок (пункт 5.3 договору).

Вважав, що пункти 5.1, 5.2, 5.3 є несправедливими з огляду на вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки аналогійної відповідальності для банку договором не встановлено, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив із відсутності підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції погодившись з висновком місцевого суду в цій частині, послався на те, що визначені у вищезазначених пунктах договору умови за своєю правовою природою є правовими наслідками за порушення позичальником умов договору і формою його відповідальності за невиконання умов договору, ці умови не є несправедливими і залежать лише виключно від поведінки позичальника, не надав належної правової оцінки їх відповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, суди не звернули увагу на те, що умовами договору передбачено сплату на користь банку комісії від суми виданих коштів у розмірі 1,75 % за розрахунки за цим договором (пункт 1.5 договору) та 2 % від початкової суми кредиту при здійсненні повного дострокового погашення кредиту у зв`язку з рефінансуванням заборгованості позичальника іншим банкам та наданням банком письмової згоди на повторну іпотеку (пункт 4.3.12 договору), тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку відповідності пунктів 1.5 та 4.3.12 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшли помилкових висновків про відсутність підставі для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним із ухваленням нового рішення про визнання недійсними пунктів 1.5 та 4.3.12 кредитного договору від 29 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 .

У решті оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 , окрім іншого, посилався на норми статті 230 ЦК України та зазначав, що при укладенні договору банк ввів його в оману, оскільки не надав відомості, які потрібні позичальнику при укладенні договору.

Згідно зі статтею 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_3 не доведено введення його в оману з боку банківської установи при укладенні кредитного договору.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів в частині вирішення первісного позову ПАТ «КБ «Надра».

Встановивши, що, укладаючи кредитний договір, ОСОБА_3 ознайомився та погодився з умовами кредитування, тарифами й орієнтовною вартістю кредиту, порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит і розміром процентних ставок, а також, встановивши наявність кредитної заборгованості за укладеним між сторонами договором від 29 жовтня 2007 року, яка ОСОБА_3 не погашена і її розмір останнім не спростований, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про її стягнення на користь банку.

Аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісії ухвалені без додержання норм матеріального права та процесуального права.

З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання недійсними пунктів 1.5 та 4.3.12 кредитного договору від 29 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 .

У решті рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.5 та 4.3.12 кредитного договору від 29 жовтня 2007 року № 2-02/10-2007, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_6 .

В іншій частині рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року у нескасованій Верховним Судом частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:І. О. Дундар В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук