ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 березня 2019 року

м. Харків

справа № 643/14768/16-ц

провадження № 22-ц/818/83/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідачі за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2, який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Горбунової Я.М., -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він був постійно зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2013 року його було визнано таким, що втратив право користування вищевказаним жилим приміщенням та знято з реєстрації. На підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 919 від 01.08.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на квартиру в порядку приватизації.

Посилаючись на те, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова заочне рішення було скасовано, а рішенням цього ж суду від 27.07.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, з урахуванням уточнених у квітні 2017 року позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 919 від 01.08.2013 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на вказану квартиру № 5-13-301949, видане 01.08.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зобов'язати Московський РВ у місті Харкові ГУДМС України в Харківській області зняти з реєстрації ОСОБА_4, усунути йому перешкоди у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що після поновлення реєстрації у 2014 році відповідач у квартирі не проживає, належних йому речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює, квартирою не цікавиться, просив на підставі ст. 391 ЦК України визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ МВС України в Харківській області зняти ОСОБА_1 з реєстрації за зазначеною вище адресою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселено його до квартири. В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6885 грн 86 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповдіність висновків суду обставинам справи, просив рішення в частині відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, та наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 236/7 від 01.07.2003 року «Про зміну умов договору житлового найму» ОСОБА_2 було визнано наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім'ю з двох чоловік: ОСОБА_2 - наймач та ОСОБА_1 - брат.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2013 року ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, а 03.04.2013 року знято з реєстрації за його адресою.

Розпорядженням відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 919 від 01.08.2013 року спірну квартиру передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що того ж дня видано відповідне свідоцтво.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що на час приватизації позивач не проживав в квартирі, не був зареєстрований за її адресою, а тому не мав права на її приватизацію.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використання житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Якщо житлом, яке заінтересована особа має намір приватизувати, також користується інша особа (інші особи) на тих саме умовах, повинні бути ураховані і їх (їхні) права та інтереси.

Як убачається із матеріалів справи, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2013 року, яким ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, ухвалою цього ж суду було скасовано, новим рішенням Московського районного суду від 04.11.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Оскільки скасоване судове рішення не породжує будь-яких правових наслідків, крім тих, які пов'язані з його скасуванням, реєстрацію позивача за адресою спірної квартири поновлено з моменту ухвалення скасованого судового рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право ОСОБА_2 на набуття у власність нерухомого майна шляхом приватизації не є порушеним та відповідно про відсутність підстав для визнання розпорядження про передачу квартири у власність недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 391 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що судовим рішенням встановлено факт створення позивачем перешкод у користуванні житлом, зазначені обставини продовжують існувати на час розгляду справи, отже ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, а також в частині стягнення з нього судових витрат у розмірі 7525 грн. 40 коп., - скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2400 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 7525 грн. 40 коп., скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 919 від 01 серпня 2013 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 5-13-301949, видане 01 серпня 2013 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова