Справа №490/3948/17
Провадження №22-ц/812/1969/19 Головуючий суду першої інстанції Черенкова Н.П.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю.,Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П., повний текст якого складено того ж дня, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк»), подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

19 квітня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 7200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 31 березня 2017 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 46 453,01 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 6932,71 грн., заборгованості за відсотками у сумі 36 832,06 грн. та штрафів в сумі 2688,24 грн. (500 грн. фіксована частина, 2188,24 грн. процентна складова).

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 46 453,01 грн., а також судовий збір у сумі 1600 грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 серпня 2017 року позов Банку було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою цього суду від 16 листопада 2018 року вказане заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.

Під час розгляду справи відповідач частково визнала позов Банку, а саме у частині стягнення тіла кредиту, але просила вирахувати з його розміру сплачені нею під час виконання заочного рішення суду 3171,86 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 просила Банку відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2019 року позов Банку задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у вигляді тіла кредиту в сумі 3760,85 грн. та судовий збір у сумі 768,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що стягненню з відповідача підлягає виключно заборгованість за кредитом за вирахуванням сплачених нею сум у порядку виконання заочного рішення суду, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність договірних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 щодо сплати процентів та штрафу.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати у частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному

ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку та довідкою про умови кредитування, які містять підписи позичальника.

Сторони погодили, що процентна ставка за договором буде становити 30% на рік (а.с.222).

Протягом дії договору позичальником було отримано три кредитні карти, остання з яких строком дії до 30 вересня 2016 року (а.с.163).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність домовленості сторін про процентну ставку є помилковим.

З моменту отримання карти відповідач користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості. Останній раз вона здійснила платіж 30 вересня 2014 року.

Згідно з випискою по рахунку та розрахунком заборгованості відповідач станом на день закінчення договору мала заборгованість за тілом кредиту у сумі 6932,71 грн.

Виходячи з 30% річної ставки за кредитним договором станом на 30 вересня 2016 року (строк закінчення договору) відповідач мала сплатити Банку 11 371,98 грн. відсотків: на 01 вересня 2014 року 7014,13 грн.; з 01 по 04 вересня 2014 року 22,80 грн. (6844,23 грн. тіло кредиту х 30%) / 360 = 5,70 грн. за день х 4 дні); з 05 по 20 вересня 2014 року 86,85 грн.(6951,23 грн. тіло кредиту х 30%) / 360 = 5,79 грн. за день х 15 днів); з 20 по 30 вересня 2014 року 58 грн. (6961,23 грн. тіло кредиту х 30%) / 360 = 5,80 грн. за день х 10 днів); з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2016 року 4190,20 грн. (6890,34 грн. тіло кредиту х 30%) / 360 = 5,74 грн. за день х 730 днів).

Під час дії договору ОСОБА_1 сплатила Банку відсотки на суму 5399,32 грн. Отже, її заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» по відсотках становить 5972,66 грн.

Виходячи з викладених обставин справи та вимог законодавства, позивач має право на їх стягнення, оскільки сторонами при укладанні кредитного договору було обумовлено процентну ставку за договором. Позивач належними та допустимими доказами довів вказаний факт.

Збільшення узгодженої процентної ставки сторони не погоджували, строк дії договору не подовжували, а тому заборгованість по сплаті процентів у вказаному Банком розмірі не може бути стягнута.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку про стягнення процентів є помилковим.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення відсотків підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку на суму 5972,66 грн.

Посилання Банку на те, що він має право на стягнення відсотків, виходячи з підвищеної ним у односторонньому порядку відсоткової ставки та станом на 31 грудня 2017 року, є хибним. Банк не довів належними доказами факту погодження підвищеної відсоткової ставки з відповідачем. Стягнення ж відсотків за межами строку дії договору є таким, що протирічить умовам договору та вимогам законодавства.

В іншій частині рішення суду не переглядалося, тому що не оскаржувалося.

Оскільки рішення суду частково скасоване, а позов Банку задоволено на 21 %, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України рішення суду щодо розподілу судових витрат підлягає зміні.

З відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у сумі 336 грн., а за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 504 грн.

У зв`язку з переплатою Банком судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції йому підлягає поверненню судовий збір у сумі 481,50 грн., оскільки виходячи зі ставок судового збору, передбачених у Законі України «Про судовий збір», позивач повинен був сплатити 2400 грн. судового збору, а не 2881,50 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором від 19 квітня 2010 року у сумі 5972,66 грн.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 336 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 504 грн.

Головному управлінню Державної казначейської служби України в Миколаївській області повернути акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» судовий збіру сумі 481,50 грн., зайво сплачений при поданні апеляційної скарги, за платіжним дорученням №PROM5BGFTV від 15 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.