"19" березня 2019 р.
Справа № 642/376/17-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Канаєвої К.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,- ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,- ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7, 3-я особа приватний нотаріус ХМНО Марченко М.І. про визнання договорів недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

25 січня 2017р. представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування нерухомості, укладений 18.09.2014р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_7, предметом якого була нерухомість за адресою АДРЕСА_1 - нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. В обґрунтування позову зазначив, що позивач надавав у позику ОСОБА_9 грошову суму 71500 доларів США. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 прийняли спадщину після нього. Разом із цим, на відповідачів перейшов і обов'язок з приводу погашення грошового боргу, який визнано мировою угодою, затвердженою ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. Проте, відповідачі, на думку позивача, з метою ухилення від погашення боргу, передали нерухоме майно, яке входило до спадкової маси шляхом укладення договору дарування на користь ОСОБА_4

В подальшому позов уточнено, позивач просив визнати недійсними укладені 18.09.2014р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договір дарування ј частини нерухомості, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114 та між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 договір дарування Ѕ частини нерухомості, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, які посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. Судові витрати покласти на відповідачів.

В судове засідання позивач не з'явився був повідомлений належним чином про дату та час слухання справи.

Представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та пояснив, що позивач надавав у позику ОСОБА_9 71500 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 помер, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 прийняли спадщину після нього. До відповідачів перейшов і обов'язок погашення грошового боргу, який визнано мировою угодою, затвердженою ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. В подальшому 16.07.2014р. у зв'язку з невиконанням зазначеного судового рішення - ухвали від 18.03.14, позивачем було направлено до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошову вимогу про сплату грошових коштів в сумі 35000 доларів США, яка ними була отримана, зокрема ОСОБА_2 - 27.07.2014р., ОСОБА_7 -30.07.2014р. З моменту отримання такої вимоги у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виникло зобов'язання, яке передбачене рішенням суду, по сплаті саме 35000 доларів США, а тому посилання відповідачів про наявність в них зобов'язань з продажу будинку у Золочівському районі, стягнення боргу, які передбачені в мировій угоді є хибними. У зв'язку з невиконанням у встановлений строк зазначеної вимоги позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом про зобов'язання виконати мирову угоду та стягнення саме 35000 доларів США, який було задоволено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.07.2016р. Питання способу захисту своїх прав вирішується позивачем на власний розсуд. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 станом на момент отримання свідоцтва про право на спадщину і укладання оскаржуваних договорів -18.09.2014р. отримали грошову вимогу та знали про настання негативних для себе наслідків майнового характеру, що випливають з зазначеної вимоги, яка була направлена у відповідності до ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. На час укладення спірних договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 також отримали ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 13.08.2014р. про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 предметом якого було стягнення на інше майно відповідачів, яке ними було отримано також у спадщину від ОСОБА_9, за зобов'язаннями перед ОСОБА_6 З метою уникнення можливого стягнення на спірне майно, на підставі вказаної ухвали від 18.03.14, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, в один день 18.09.2014р. оформили спадщину та уклали оскаржувані правочини, наслідком яких стало фіктивне дарування спірного майна ОСОБА_4, будучи обізнаними та маючи невиконане зобов'язання, яке встановлено судовим рішенням, перед позивачем сплатити еквівалент 35000 доларів США. Зважаючи, що наслідком укладання оскаржуваних договорів стало зменшення майна ОСОБА_2 та ОСОБА_7 за рахунок якого задовольняються вимоги позивача, як кредитора спадкодавця у відповідності до ухвали від 18.03.14, та фіктивний перехід права власності на частину спадкового майна до ОСОБА_4 позивач має право на цей позов та є заінтересованою особою. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 передбачали негативні наслідки у вигляді примусового стягнення за зазначеним судовим рішенням - ухвалою від 18.03.14 та звернення стягнення на спірне нерухоме майно. Всі сторони оскаржуваних договорів є близькими родичами і ОСОБА_4 знала про те, що здійснюється відчуження саме спадкового майна, а також про наявність вимог позивача за вказаною мирової угодою та рішенням суду до Відповідачів 2,3. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 надали неправдиву інформацію щодо відсутності прав на зазначену нерухомість з боку позивача і не передбачали реальне настання правових наслідків, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича ОСОБА_4 і метою укладання цих правочинів було не виконання, а укриття (зменшення) майна, за рахунок якого в тому числі виконується рішення суду, а також неможливості в подальшому звернення стягнення на спірне майно. ОСОБА_2 продовжує фактично володіти та користуватися цим майном, оскільки там здійснюється її підприємницька діяльність. Фіктивна передача майна за практикою Верховного Суду (постанова від 29.03.2018р. по справі №923/333/16) є підставою для визнання договорів недійсними. Стосовно посилання представників відповідачів на те, щ спір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_2 у зв'язку з укладеною мировою угодою є вирішеним, представник ОСОБА_6 зазначив, що в цій справі мова йде про визнання угод недійсними, в наслідок їх фіктивності та направлених на невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 судового рішення - ухвали суду від 18.03.14 про сплату коштів у розмірі еквівалентному 35000 доларів США на користь ОСОБА_6 Щодо застосування строків позовної давності то предметом розгляду є саме договір дарування від 18.09.2014р. і позовні вимоги заявлені у передбачений законом термін. Щодо посилання представника ОСОБА_2 про застосування висновків Харківського районного суду Харківської області від 19.12.2018р., зазначив, що обставини вказаної справи є відмінними від обставин у цій справі. Більш того, рішення першої інстанції є необов'язковими для суду.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи.

Представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував в своєму відзиві посилався на те, що укладені правочини відповідали вимогам законодавства, волевиявленню сторін і з метою настання реальних правових наслідків. Позивачем не доведено, яким конкретно нормам ЦК України чи іншим актам законодавства не відповідає оскаржуваний правочин. Ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. набрала законної сили і спір між сторонами ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_7 стосовно задоволення вимог ОСОБА_6 до спадкоємців є вирішеним та визначений порядок виконання зобов'язань. Також рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 липня 2016р., яке набрало законної сили задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про зобов'язання виконати мирову угоду та стягнення на користь позивача 928 200,00 грн. що є еквівалентом 35 000 доларів США. Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження», ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках передбачених законом, відносяться до виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою. Однак позивачем не надано доказів, що він звертався до органів державної виконавчої служби. Твердження позивача про те, що відчуженя нерухомого майна по АДРЕСА_1 є порушенням його прав є безпідставним, оскільки вказане майно не є предметом мирової угоди. Крім того у Золочівському районному суді Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2, тобто нерухомого майна яке зазначено в мировій угоді.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи.

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 проти позову заперечував, надав відзив на уточнений позов та письмові пояснення в яких зазначив, що ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. набрала законної сили і спір між сторонами ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_7 стосовно задоволення вимог ОСОБА_6 до спадкоємців є вирішеним. ОСОБА_2 підписувала мирову угоду, погодившись з її умовами, чи отримувала відповідач грошову вимогу йому не відомо. Мировою угодою визначено порядок виконання зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 25 000 доларів США. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 липня 2016р. задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про зобов'язання виконати мирову угоду та стягнення на користь позивача 928 200,00 грн., що є еквівалентом 35 000 доларів США. Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження», ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках передбачених законом, відносяться до виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою. Однак позивачем не надано доказів, що він звертався до органів державної виконавчої служби про виконання рішення суду. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25.12.2014р., яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були зроблені виплати по зобов'язанням покійного ОСОБА_9 його іншим кредиторам, які значно перевищують вартість спадкового майна. В рішенні Апеляційного суду Харківської області від 01.04.2015р.зазначається, що звертаючись з позовом про звернення стягнення на нерухоме майно треба виходити з того, що спір між сторонами є вирішеним і відповідно до п.2 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» судові рішення підлягають виконанню державною виконавчою службою. Позивач з посиланням на ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України просить визнати договір дарування нерухомого майна, що знаходиться АДРЕСА_1 недійсним, оскільки вважав порушення його прав як кредитора, що стало наслідком зменшення спадкової маси на яку позивач може накласти стягнення. Однак за умовами мирової угоди, яка затверджена ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. є зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_7 сплатити на користь ОСОБА_6 заборгованість спадкодавця ОСОБА_9 в розмірі еквівалента 25 000 доларів США, зокрема 5000 доларів США протягом 10 днів з моменту продажу, або будь-яким чином відчуження нерухомості, що входить до спадкової маси ОСОБА_9, а саме нерухомість за адресою: АДРЕСА_2, незалежно від фактичної ціни відчуження зазначеної нерухомості. У випадку порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 будь яких умов угоди - ОСОБА_6 набуває стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 заборгованості спадкодавця ОСОБА_9 в частині неналежного виконання зобов'язань за цією угодою. Таким чином твердження позивача, як кредитора, про те, що відчуження нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 є порушення його прав - є безпідставними, оскільки ці приміщення не є предметом мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. Крім того в Золочівському районному суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування майна за адресою: АДРЕСА_2, тобто спір стосується саме нерухомого майна зазначеного в мировій угоді, затвердженій ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. Підставами недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам законодавства саме на момент вчинення правочину. Зміст договору, який просить визнати позивач недійсним, не суперечить ЦК України та іншим актам законодавства, особи які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що було встановлено нотаріусом при посвідченні договорів. Сторонами погоджені всі його суттєві умови та додержані вимоги необхідні для чинності правочину. Позивачем не доведено, яким конкретно нормам ЦК України чи іншим актам законодавства не відповідає оскаржуваний правочин, а підстави передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України для визнання правочину недійсним відсутні. Крім того просив застосувати позовну давність до позовних вимог про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини нерухомості, що знаходиться за адресою м.АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 10 квітня 2009р., а не 18 березня 2014р., як зазначає позивач, оскільки строк передбачений ст.257 ЦК України сплив. Рішення Верховного Суду на які посилається представник позивача не підтверджує правових висновків і не є обов'язковим, оскільки не носять імперативного характеру. Також, зазначив, що ОСОБА_2 задовольнила вимоги інших кредиторів в сумі що перевищує вартість всього отриманого у спадщину майна, а тому вона звільняється від обов'язку сплачувати кошти позивачу. Також посилався на висновки Харківського районного суду Харківської області від 19.12.2018р. в аналогічному спорі.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився був повідомлений належним чином про дату та час слухання справи.

3-я особа приватний нотаріус ХМНО Марченко М.І. в судове засідання не з'явилась, просила розглядати справу у її відсутність. Надала письмові пояснення про те, що 18.09.2014р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 і між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено та посвідчено нею договори дарування нерухомого майна, що зареєстровані в реєстрі дляреєстрації нотаріальних дій за р.№1394 та №1396. Нею було встановлено особи сторін, визначено обсяг цивільної дієздатності, також встановлено наміри сторін вчиняти правочин і відсутність заперчень щодо кожної з умов правочину. Перед підписанням документа було забезпечено обзнайомлення з його змістом. Нею було встановлено волевиявлення учасників правочину, яке було вільним та відповідало їх волі, будь яких заперечень щодо будь якого пункту договору від сторін не надходило. Було використано відомості єдиних та державних реєстрів, які підтвердили відсутність відомостей щодо заборони відчуження, арешту або будь якого обтяження вказаного нерухомого майна належного кожному з відчужувачів. Будь яких відомостей про те, що є будь які права на зазначену нерухомість у позивача, як кредитора спадкодавця, або будь яких інших осіб, в будь яких документах були відсутні. Нею було перевірено належність відчужувального майна відчуджувачам, про що надано відповідні документи що підтверджують права власності на майно, яке відчужується. Тому не було встановлено будь яких підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат».

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.03.2017р. накладено заборону на відчуження нежитлових приміщень першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1, а ухвалою від 17.05.2017р. у приватного нотаріуса ХМНО Марченко М.І. витребувано копії документів, що стали підставою та складених за наслідками укладення між ОСОБА_4, та ОСОБА_2, ОСОБА_9 договору дарування від 18.09.2014р. вищезазначених приміщень.

Ухвалами Ленінського районного суду м.Харкова від 25.10.2017р. та від 13.02.2018р. з Центральної об'єднаної податкової інспекції м. Харкова ГУ ДФС у Х/о витребувано інформацію щодо місця здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Перевіривши матеріали справи, заслухавши показання учасників справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Такі ж принципи обов'язковості судового рішення закріплені і в ст. 14 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент вчинення правочинів.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1,3,4 ст.207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Ті ж приписи укладання мирової угоди, закладені і в ст. 175 ЦПК України, в редакції яка діяла на момент вчинення правочинів.

Відповідно до ч.1,2 ст.229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до п/п 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема добросовісність.

Згідно ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ч.1,3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.15, ч.1,2 ст.16 ЦК України:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, п: 2) визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно ст.203, ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України:

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Конвенція з прав людини не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних («Артіко проти Італії» (Бrtico v. Italie), рішення від 13.05.1980 p.). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України» (п. 43; заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 p., Report of Judgments and Decisijns 1997-11, c. 510, n. 40).

У справі «Войтенко проти України» (заява № 18966/02, рішення від 29.06.2004 p., п. 39), суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява N 22774/93, параграф 66, ЄСПЛ 1999-V).

У рішенні Єропейського суду з прав людини від 26.07.2012 року у справі №38773/05 (Савіцький проти України) зазначено наступне: "суд повторює, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Рішенням ЄСПЛ від 27.11.2008р. (остаточне 27.02.2009р.) справа «Стаднюк проти України» зазначено, що судовий розгляд та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» №38813/97 п.197. Отже, виконавче провадження не має бути відокремлено від судового і ці обидва провадження мають розглянутись як цілісний процес.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.2, абз.5 п.5, абз.3 п.7, абз.1,4 п.10; п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.09.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом статті 216 ЦК (435-15) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК (1618-15).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Судам слід враховувати, що в разі застосування реституції за недійсним договором, у якому не встановлена вартість майна і вона не може бути визначена виходячи з його умов, вартість майна визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК (435-15)).

Згідно п.26 Постанови особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК (435-15) відповідно до частини другої статті 35 ЦПК (1618-15) залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

Крім того, суд, вирішуючи справу, застосовує і судову практику Верховного суду. В постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 № 6-1873цс16 зазначено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

В постанові Верховного суду України від 07.10.15 у справі 6-1622цс15 зазначено, що підставою для визнання договору недійсним, якщо відчуджувач та третя особа - контрагент діяли недобросовісно, зокрема якщо третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про певні обставини відчуження майна.

Також, в постанові ВС від 05.07.2018 по справі № 922/2878/17, зазначено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №6-2690цс16.

Крім того, в Постанові ВС від 29.03.2018 по справі № 923/333/16, зроблено висновок, що заінтересованість стосовно боржника, беручи до уваги факт залишення автомобілів, які були предметом спірних правочинів, у тих же володільців і користувачів, судова колегія констатує, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов'язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. Отже, відчуження автотранспортних засобів боржником відбулося «про око» та суперечить вимогам закону, оскільки правочини не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові ВС від 16.04.2018 по справі № 910/11908/16, що є підставою для висновку про порушення відповідачами, при укладанні оскаржуваних правочинів, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 надавав у позику ОСОБА_9 71500 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 помер, відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 прийняли спадщину після нього. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 18.03.2014р. визнано та затверджено мирову угоду від 18.03.2014 року, укладену між ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності, та ОСОБА_2, ОСОБА_7 за якою: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 визнають позовні вимоги ОСОБА_6, визначені у п. 1 цієї угоди у повному обсязі. На підставі домовленостей ОСОБА_2 добровільно частково у розмірі в еквіваленті 11 500 доларів США задовольнила вимоги ОСОБА_6, у зв'язку з чим ОСОБА_6 зменшує свої позовні вимоги на суму в еквіваленті 11 500 доларів США. ОСОБА_6 відмовляється від своїх позовних вимог у розмірі в еквіваленті 25 000 доларів США. ОСОБА_2 (адреса АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_7 (адреса АДРЕСА_4. ідентифікаційний номер НОМЕР_2) приймають на себе зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_6 (адреса АДРЕСА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) заборгованість спадкодавця ОСОБА_9 у розмірі в еквіваленті 25 000 доларів США наступним чином: у розмірі в еквіваленті 5000 доларів США протягом 10 днів з моменту продажу, або будь-яким іншим чином відчудження нерухомості, що входить до спадкової маси ОСОБА_9, а саме нерухомість за адресою АДРЕСА_2, незалежно від фактичної ціни відчудження зазначеної нерухомості; у розмірі в еквіваленті 20000 доларів США протягом 10 днів з моменту отримання виконання, як повного так і часткового, у будь-якому розмірі, ОСОБА_11 зобов'язань за договором позики від 11 квітня 2008 року, що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, правом вимоги яких належить ОСОБА_2 та ОСОБА_7, як спадкоємцям ОСОБА_9, надалі - борг. ОСОБА_6 відмовляється від права вимоги заборгованості спадкодавця ОСОБА_9 у розмірі в еквіваленті 10 000 доларів США, за умови належного виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 умов цієї угоди, у тому числі пункту 2.4, у повному обсязі. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 приймають на себе зобов'язання надавати ОСОБА_6 за його запитом у строки визначені на розсуд ОСОБА_6 відомості про оформления права на спадщину, стягнення коштів, продажу об'єктів спадкового майна, тощо. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 гарантують, що право вимоги, що визначене у п. 2.4 цієї угоди на момент підписання цієї угоди є дійсним і нікому не відступлене, коштів від боржника - ОСОБА_11 не отримано. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 приймають на себе зобов'язання почати здійснювати заходи, як судові так і позасудові, по стягненню зазначеного у пункті 2.4 боргу протягом 30-ти днів з моменту набуття законної сили цієї угоди. У випадку порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 будь-яких умов цієї угоди, у тому числі, але не виключно неповідомлення ОСОБА_6 про оформления право на спадщину та про інші відомості відповідно до цієї угоди, не здійснення передачі ОСОБА_6 у повному обсязі грошових коштів відповідно до п. 2.4 цієї угоди, а також у випадку неможливості з будь - яких причин відчуження нерухомості та стягнення боргу, визначеного у п. 2.4 цієї угоди, ОСОБА_6 набуває право стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 заборгованості спадкодавця ОСОБА_9 в частині неналежно виконаних ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зобов'язань за цією угодою, у тому числі не сплачених ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошових коштів визначених п. 2.4 цієї угоди, а також додатково грошових коштів визначених у п. 2.5 цієї угоди, а у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виникає обов'язок сплатити на користь ОСОБА_6 зазначені кошти у строки визначені вимогою ОСОБА_6 Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрито. (т.1 а.с.193,194)

В подальшому, представник ОСОБА_6, ОСОБА_1, у відповідності до вказаної Ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 17.03.14 звернувся з грошовою вимогою до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про сплату на користь ОСОБА_6 грошових коштів в еквіваленті 35 000 доларів США у зв'язку з неотриманням відповіді ОСОБА_2 та відмови в отриманні запиту ОСОБА_7 щодо оформлення та продажу зазначеного у мировій угоді нерухомого майна, що входить до спадкової маси, а також інформацію про стан стягнення заборгованості. (т.1 а.с.195-197). Зазначена вимога була отримана ОСОБА_2 27.07.2014р., ОСОБА_7 30.07.2014р. та залишена ними без задоволення.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 27.01.2015р. заява ОСОБА_6 про зміну порядку виконання мирової угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_2, що затверджена ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 18.03.2014р. про зміну порядку її виконання та стягнення солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США, що становить 735 539,00 грн. залишено без задоволення. Встановлено невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошової вимоги ОСОБА_6 та наявність в них грошового обов'язку зі сплати коштів на користь ОСОБА_6, та роз'яснено ОСОБА_6 про право на звернення з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виконати умови мирової угоди та стягнення еквіваленту 35 000 доларів США. (т.1 а.с.198,199)

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 липня 2016р. позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про зобов'язання виконати мирову угоду задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виконати мирову угоду від 17.03.2014р., яка затверджена ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 18.03.2014р. по справі №642/11526/13 ц та стягнути на користь ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 928 200,00 грн. що є еквівалентом 35 000 доларів США. Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 судові витрати в розмірі 487грн. 20 коп.- по 243грн.60 коп. з кожного. (т.1 а.с.200-202) Зазначеним судовим рішенням встановлено невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошової вимоги ОСОБА_6 та наявність в них грошового обов'язку зі сплати коштів на користь ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. 18.09.2014р., реєстровий №2457 спадкоємцями майна ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. є його дружина ОСОБА_2 та ОСОБА_7 по Ѕ частині кожний. Спадщина складається з Ѕ частки нежитлових приміщень першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.89-91)

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2014р. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину в спільній частковій власності є власниками зазначених нежитлових приміщень по 1/4 частині кожний. (т.1 а.с.92)

Як вбачається зі звіту про оцінку вартості нежитлових приміщень суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_14 (сертифікат оціночної діяльності за НОМЕР_6 від 26.09.2011р. зареєстрованого фондом державного майна України) ринкова вартість нежитлових приміщень першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1 станом на 18.09.2014р. складає 734 600 грн. 00 коп. без ПДВ. (т.1 110-128)

За договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. 18.09.2014р. в реєстрі №1394 ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар ј частку у праві власності на нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1. Відчуджувана ј частка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. 18.09.2014р., реєстровий №2458.

Згідно договору дарування від 18.09.2014р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. в р.№1396 ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1. Нежитлові приміщення належать дарувальнику на праві власності наступним чином: Ѕ частка на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алдакимовою М.Б. 10.04.2009р., реєстровий №1041; ј частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. 18.09.2014р., реєстровий №2457; ј частка на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. 18.09.2014р., реєстровий №1394. Згідно п.5 договору дарувальник свідчить, зокрема, що майно яке є предметом договору, на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не є предметоміпотеки, в спорі, під забороною чи арештом не перебуває, прав щодо до нього у третіх осіб. В т.ч.у наймачів немаєщодо нього не існує судового чи іншого спору, як місцезнаходження юридичної особи воно не використовується, дублікат виконавчого документу не видавався, укладання цього договору не порушує прав будь яких осіб, не суперечить правам та інтересам недієздатних, обмежено дієздатних, малолітніх та неповнолітніх осіб. Ним надано достовірну інформацію та документи відносно зазначеного в договорі майна не приховано будь яких обставин, які мають істотне значення. (т.1 а.с.83,84)

Відповідно витягу про зареєстровані речові права їх обтяження на об'єкт нерухомого майна від 18.09.14 р. право спільної часткової власності на нежитлові приміщення першого поверху №ІV, 21А, 22А, 23,110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» у м.Харкові по АДРЕСА_1 належать ОСОБА_2: ј частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. 18.09.2014р., ј частки на підставі договору дарування від 18.09.2014р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. та Ѕ частки на підставі договору дарування від 10.04.2009р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алдакимовою М.Б.( т.1 а.с.98)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.04.16р. нежитлові приміщення першого поверху №ІV, 21А, 22А, 23,110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5» у м.Харкові по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування серія та номер 1395 виданого 18.09.2014р. виданого приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. належить ОСОБА_4. (а.с.9)

За відповідями Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління ДФС у Х/О від 10.11.2017р. та 13.03.2018р. ФОП ОСОБА_9 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4) перебував на обліку по спрощеній системі оподаткування з 01.01.1996р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримав обсяг виручки від реалізації товарів в сумі: 2001 р.-105 391,35 грн.; 2002 р. - 144 436,05 грн.; 2003 р. - 89 389,80 грн.; 2004 р.- 201 345,00 грн.; 2005 р.-205 627,00 грн.; 2006 р.- 246 910,00 грн.; 2007 р.-268 345,00 грн.; 2008 р. - 258927,00 грн.; 2009 р. - 435 770,00 грн.; 2010 р. - 298 475,00 грн.; 2011 р. - 325 327,00 грн.; 2012 р. - 63 000,00 грн., за 1 півріччя 2013р. - 130 500,00 грн. Згідно облікової справи інформація про доходи за період з 1996р. по 2000р. відсутня. Місце здійснення підприємницької діяльності АДРЕСА_1, АДРЕСА_6. (т.1 а.с.330-331, т.2 а.с.44)

ФОП ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) перебуває на обліку з 14.08.2013р. та є платником єдиного податку. Згідно наданої податкової звітності отримала доходи від підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування у сумі: 2013 р.- 32 120,00 грн.; 2014 р.- 109 980,00 грн.; 2015 р.- 131 363,00 грн.; 2016 р.- 152 280,00 грн.; за три квартали 2017р. - 114 660,00 грн. (т.1 а.с.330-331). Місце здійснення підприємницької діяльності АДРЕСА_1, АДРЕСА_6. (т.2 а.с.44)

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 після прийняття спадщини і укладення мирової угоди з кредитором ОСОБА_6, яку було затверджено судовим рішенням - ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14, отримавши грошову вимогу ОСОБА_6, а тому будучи достовірно обізнаними про своє зобов'язання задовольнити вимоги кредитора в сумі еквівалентної 35000 доларів США, яке визначено зазначеним судовим рішенням - ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 26.07.2016р., в порушення вказаного зобов'язання, з метою ухилення від виконання судового рішення - ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14 в тому числі і за рахунок вказаної нерухомості, яка було передано спадкоємцям у натурі та стало власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 після прийняття спадщини, приховавши від нотаріуса той факт, що за рахунок, у тому числі і спадкового майна, яке було предметом правочинів, повинні бути виконані зобов'язання перед кредитором ОСОБА_6, шляхом укладання договорів дарування між собою, а в подальшому ОСОБА_2 фіктивно відчужили зазначене майно своїй близькій родичці - матері ОСОБА_4, при чому ОСОБА_2 продовжувала фактично ним користуватися, позбавили права ОСОБА_6 на отримання коштів за ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14, у тому числі і за рахунок реалізації спірного майна.

Вказані обставини підтверджуються наведеними вище доказами і їх сукупності і взаємозв'язку достовірність яких сторонами не оспорюється.

Посилання представників відповідачів на те, що спір по суті є вирішений, предметом мирової угоди було інше спадкове майно, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити, були предметом судової перевірки, та не знайшли свого підтвердження, оскільки вони суперечать вказаній вище судової практиці ЄСПЛ, Верховного суду, щодо необхідності виконання судового рішення та ст.1282 ЦК України за вимогами якої спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості всього майна, одержаного в спадщину, а не його частини, як стверджується представниками, в тому числі в порядку визначеному доволеністю між спадкоємцями та кредитором, яка у цій справі викладена в судовому рішенні - Ухвалі Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14. Крім того, предметом цього розгляду не є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 коштів у розмірі 35000 доларів США, що вже вирішено судом та не оспорюється сторонами справи, а є вимоги про визнання недійсними правочини, які були фіктивно укладені з метою невиконання судового рішення - ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 18.03.14, якою були вирішенні питання грошового обов'язку ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перед ОСОБА_6

Таким чином, оспорювані договори дарування суперечать вимогам ст.ст.203, 215, 216, 717, 1282 ЦК України і повинні бути визнані недійсними.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп., тобто по 213 грн. 33 коп. з кожного

На підставі викладеного, керуючись 4, 12, 13, 141, 211, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.ст.14, 16, 717, 203, 215, 216, 1216, 1218,1281,1282 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7, 3-я особа приватний нотаріус ХМНО Марченко М.І. про визнання договорів недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним укладений 18 вересня 2014р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договір дарування ј частини нерухомості, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5», який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. в реєстрі №1394.

Визнати недійсним укладений 18 вересня 2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір дарування Ѕ частини нерухомості, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - нежитлові приміщення першого поверху №IV, 21А, 22А, 23, 110-114, загальною площею 96,1 кв.м. в літ. «А-5», посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Марченко М.І. в реєстрі №1396.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 зареєстрованої в АДРЕСА_4, фактично проживаючої АДРЕСА_7), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 зареєстрованої та проживаючої АДРЕСА_3), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 проживаючого АДРЕСА_5) сплачений ним судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., тобто по 213 грн. 33 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.03.2019р.

Суддя Л.Г. Проценко