Справа № 513/502/18
Провадження № 2/513/37/19
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретарів судового засідання Златіної О.І., Фабрикатор Н.В., позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представників відповідачів: ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області - ОСОБА_4, Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» - ОСОБА_5, Управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області - ОСОБА_6, ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)», ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області, Управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні, відшкодування моральної шкоди та зміну формулювання причини звільнення,

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути на свою користь: з ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 28.08.2012 року по 30.10.2017 року в сумі 241181 гривня 38 копійок та моральну шкоду в сумі 1762 гривні; з Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» моральну шкоду в сумі 1762 гривні; з Управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області моральну шкоду в сумі 1762 гривні; зобовязати Управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області змінити формулювання причин звільнення «у звязку з переводом на посаду інструктора з фізичного виховання цього ж закладу, п.5 ст. 36 КЗпП України» на звільнення «за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України» та внести відповідний запис до її трудової книжки; зобовязати Комунальний заклад «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» внести зміни до наказу від 28.08.2012 р. №112, в якому слова і цифри «про перевід», «перевести з посади завідувача на посаду фізінструктора» замінити словами і цифрами «про звільнення», «звільнити за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України», внести відповідний запис до трудової книжки.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 04 жовтня 1994 року вона працювала на посаді завідуючої дитячого садка-ясла «Ромашка», с. Кулевча Саратського району. 27 серпня 2012 року наказом начальника Відділу освіти та у справах сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації № 113 вона була звільнена з посади завідуючої Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» у зв'язку з переведенням на посаду інструктора по фізичному вихованню цього ж закладу за п. 5 ст. 36 КЗпП України. Наказом КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» від 28.08.2012 р. № 112 з 28.08.2012 року вона переведена інструктором з фізичного виховання.

Позивачка зазначає, що починаючи з 28.08.2012 року її трудові відносини з КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» юридично та фактично було припинено. Наказом цього закладу від 29.08.2012 року № 113 їй надано щорічну відпустку за період з 01.07.2011 року по 30.06.2012 року тривалістю 42 календарних дні. Після спливу терміну відпустки, 10.10.2012 року новим керівництвом дитячого закладу її не було допущено до роботи, а згодом листом від 28.12.2012 року № 53 її повідомлено про відсутність у закладі посади інструктора з фізичного виховання.

Листом від 14.01.2013 року № 2 її повідомлено про те, що рішенням ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області від 10.01.2013 р. № 242-УІ скасовано рішення ради від 16.03.2012 р. № 168-VI, отже 0,5 ставки посади інструктора з фізичного виховання в закладі не існує.

З того часу відповідачами - КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» та Управлінням освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області так і не було внесено змін до її трудової книжки, запису про її працевлаштування на посаді інструктора з фізичного виховання не скасовано.

Вважає, що факти її неодноразового звернення до відповідачів щодо зміни формулювання причин звільнення підтверджуються листами ГУ Держпраці в Одеській області від 04.10.2017 р. №15-М-1625/03-13-12752 та від 18.10.2017 р. № 15-М-1625/03-13- 13136.

Листом від 24.10.2017 р. № 749 ОСОБА_3 сільська рада Саратського району Одеської області її повідомила про нарахування розрахунку, запрошено до сільської ради, де й запропоновано відкрити рахунок в установі банку для перерахування коштів.

30.10.2017 року на свій картковий рахунок вона отримала від ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області грошові кошти в сумі 1204,28 грн., що є розрахунком за відпрацьовані робочі дні в 2012 році.

Станом на дату подання позову їй не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та не внесено виправлень до трудової книжки щодо формулювання причини звільнення.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2, підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Позивачка визнала ту обставину, що трудову книжку із записом про звільнення з посади завідуючої КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» шляхом переведення на посаду інструктора з фізичного виховання вона отримала 28 серпня 2012 року. Трудову книжку вона надала до Управління Пенсійного фонду України у Саратському районі, де оформила пенсію за вислугою років.

При цьому їй було нараховано та сплачено заробітну плату, заробітну плату за час відпустки тривалістю 42 дні, матеріальну допомогу на оздоровлення та допомогу під час тимчасової непрацездатності. Вважає, що при звільненні з посади завідуючої їй не було нараховано та сплачено компенсацію за 7 днів відпустки за період з 01.07.2012 року по 28.08.2012 року.

Представник відповідача КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву послалась, зокрема, на те, що з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок, жодної заборгованості немає. КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) не видавав наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої, нарахування та виплату заробітної працівникам Комунального закладу здійснює ОСОБА_3 сільська рада, тому відсутні підстави для стягнення з КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) моральної шкоди в сумі 1762 грн. (а.с.56-58).

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Саратського району ОСОБА_4 позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Послався на те, що рішенням ХУІ сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області до штатного розкладу КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) вирішено ввести 0,5 ставки фізрука. Однак, на підставі цього рішення завідуюча закладом ОСОБА_1 згідно п.8.2 Статуту КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) не внесла зміни до штатного розкладу. Крім того, відділ освіти та у справах сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області мав повноваження лише щодо звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої, але не мав повноважень щодо призначення ОСОБА_1 на посаду фізрука КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок), оскільки це відноситься до виключної компетенції керівника комунального закладу. Трудові відносини ОСОБА_1 з комунальним закладом припинено 28.08.2012 року згідно наказу відділу освіти та у справах сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області № 112. На момент звільнення з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок, жодної заборгованості перед ОСОБА_1 не існує. В частині вимог про зміну формулювання причин звільнення заперечував, посилаючись на те, що трудову книжку із записом про звільнення позивачка отримала у 2012 році, з того часу вона неодноразово зверталась зі скаргами у різні інстанції, але до суду звернулась майже через 6 років після отримання трудової книжки. У липні 2014 року ОСОБА_1 зверталась до Саратського районного суду Одеської області з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, але не заявляла вимоги про зміну формулювання причин звільнення. Вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду в частині вимог про зміну формулювання причин звільнення, що є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с.59-62).

Представники управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позов не визнали, посилаючись на те, що права позивачки не порушено та моральної шкоди їй не завдано.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно з частиною 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частини 1, 3 ст. 48 КЗпП України встановлюють, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як видно з трудової книжки позивачки, з 01 липня 1984 року вона була прийнята на роботу підмінним вихователем в дитячий ясла-садок «Ромашка» с. Кулевча Саратського району. 04 жовтня 1994 року була переведена на посаду завідуючої вказаного закладу (а.с. 9).

Згідно Статуту, затвердженого рішенням сесії № 131-Y ОСОБА_3 сільської ради від 26 жовтня 2007 року, засновником Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» є ОСОБА_3 сільська рада Саратського району Одеської області, яка здійснює фінансування дошкільного закладу. Згідно з пунктом 1.6 Статуту, заклад є юридичною особою. Пунктом 8.2 Статуту визначено, що безпосереднє керівництво роботою дошкільного закладу здійснює його завідуючий, який призначається і звільняється з посади засновником або уповноваженим ним органом управління освітою з дотриманням чинного законодавства (а.с.63-67).

Пунктами 1, 5 частини 2 ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін; переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

За положеннями ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Пунктом 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстрованої в Міністерства юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Наказом відділу освіти, та у справах сімї, молоді і спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області за № 113 від 27.08.2012 року ОСОБА_1 завідуючу КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» звільнено з займаної посади у звязку з переводом на посаду інструктора з фізичного виховання цього ж закладу, п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.11).

Наказом КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» від 28.08.2012 року за № 112 ОСОБА_1 переведено з посади завідуючої на посаду фізінструктора з 28.08.2012 року (а.с.130).

Наказом КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» від 29.08.2012 року № 113 ОСОБА_1 надано чергову відпустку за період з 01.07.2011 року по 30.06.2012 року на 42 календарні дні, починаючи з 30.08.2012 року по 10.10.2012 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (а.с.131).

Наказом КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» від 29.08.2012 року № 114 ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (а.с.131-132).

Рішенням ХУІ сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області від 16.03.2012 року № 168-YІ, на підставі листа Саратської райдержадміністрації № 119 від 10.02.2012 року, вирішено ввести до штатного розкладу КЗ ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок) 0,5 ставки фізрука (а.с.13).

Рішенням ХХ сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області від 10.01.2013 року № 242-YІ, визнано втратившим силу рішення ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області від 16.03.2012 року № 168-УІ (а.с.16).

Згідно штатного розпису ОСОБА_3 ДНЗ на 2012 рік, посада інструктора з фізичного виховання (0,5 ставки), відсутня, посадовий оклад завідувача ДНЗ з 01.07.2012 року складав 1700 грн. (а.с. 68).

У табелю обліку відпрацьованого часу КЗ «ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)» за вересень 2012 року прізвище ОСОБА_1 відсутнє (а.с.74-75).

Зазначені докази підтверджують, що 28.08.2012 року ОСОБА_1 було звільнено з посади завідуючої "ОСОБА_3 ДНЗ (ясла - садок)" за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП у звязку з переведенням на посаду інструктора з фізичного виховання цього ж закладу, тобто на посаду, яка не була введена до штатного розкладу ОСОБА_3 ДНЗ. Трудові відносини ОСОБА_1 з КЗ "ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)" фактично було припинено 28.08.2012 року. Проте, позивачка не зверталась до відповідача КЗ "ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)" із заявами про звільнення її з посади інструктора з фізичного виховання за пунктом 1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), або за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Наказ по КЗ "ОСОБА_3 ДНЗ (ясла-садок)" про її звільнення з посади взагалі відсутній.

За положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Частиною 1, 3 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За положеннями частин 1 - 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав.

Згідно правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові Верховного суду України 6-2426цс15 від 16 березня 2016 року, "статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1. вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2. розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3. розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)".

Предметом спору в даній справі є зміна формулювання причин звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За положеннями ст.233 КЗпП України, позивачка в частині зміни формулювання причин звільнення повинна була звернутись до суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - без обмеження будь-яким строком.

Позивачка визнала ту обставину, що трудову книжку із записом про причини звільнення отримала 28 серпня 2012 року, та зазначила, що з дня видання наказу про її звільнення з посади завідуючої, вона вважала що її звільнили без достатніх підстав. З позовом до суду про поновлення її на роботі вона зверталась у липні 2014 року. За її клопотанням ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 липня 2014 року її позовну заяву було залишено без розгляду (а.с.76-77).

З вищевказаних підстав суд відкидає посилання позивачки на те, що про можливість відновлення її прав в судовому порядку вона дізналась з листа від 14.03.2018 року № 144 управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області.

З позовом про зміну формулювання причин звільнення позивачка звернулась до суду лише 24 травня 2018 року, тобто через 5 років та майже 9 місяців з дня отримання трудової книжки.

У відповідності до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Доказів, які б підтвердили поважність причин пропуску позивачкою тримісячного строку для звернення до суду в частині позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення, у позовній заяві не наведено та суду таких доказів не надано, тому суд не вбачає підстав для поновлення цього строку.

Позивачка не дотрималась встановленого законом тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору в частині зміни формулювання причин звільнення, пропустивши його на пять років та майже 9 місяців, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити за пропуском строку.

Згідно з частинами 1, 2 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

За положеннями ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Розрахунково платіжні відомості ОСОБА_3 ДНЗ за вересень 2012 року та копія особового рахунку ОСОБА_1 підтверджують, що при звільненні з посади завідуючої їй були нараховані: допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 231,82 грн. та 830,40 грн.; заробітна плата за 42 дні відпустки - 3963, 96 грн., матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу - 1700 грн., а всього 6262,54 грн. Крім того, допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 1902,16 грн. Після проведення відрахувань позивачці сплачено 6673,00 грн. (5088,50 грн. + 1584,50 грн.) (а.с. 126, 133-134).

Тому суд вважає безпідставними твердження позивачки про те, що при звільненні з посади завідуючої ДНЗ розрахунок із нею взагалі не був проведений.

Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановлю Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, встановлює, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадах, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньогодинна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин); а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Підпунктом б Пункту 4 цього ж порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно наданої довідки, заробітна плата позивачки за червень 2012 року становила 2575,28 грн.; за липень 2012 року - 5043,02 грн (а.с.27).

Як видно з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.126) у липні 2012 року ей нарахована індексація заробітної плати з січня 2012 року по червень 2012 року включно у розмірі 2083,64 грн., що є одноразовою виплатою та за положеннями підпункту б пункту 4 вищевказаного Порядку вказана сума не враховується при обчисленні середньої заробітної плати. Отже, заробітна плата позивачки за липень 2012 року, яка підлягає врахуванню, складає 2959,38 грн. (5043,02 грн.-2083,64 грн.). Середньоденний заробіток позивачки складає 134,99 гривень (( 2525,28 грн. + 2959, 38 грн.= 5534, 66 грн.): 41 робочий день).

З вищевказаних підстав суд не погоджується з розрахунком позивачки, згідно якого її середньоденний заробіток складає 185,81 грн.

Судом встановлено, що у зв'язку з виникненням спору про розмір належної до виплати позивачці суми компенсації за невикористані нею дні щорічної відпустки, відповідачем не було виплачено позивачці компенсацію за невикористані нею 7 днів щорічної відпустки, за період з 01 липня 2012 року по 30 серпня 2012 року (42 дні відпустки : 12 місяців =3,5 дні х 2 місяці).

Листом № 799 від 13.11.2017 року ОСОБА_3 сільська рада повідомила позивачку, що на її звернення від 10.11.2017 року за № 741, їй були нараховані розрахункові у сумі 1317,12 гривень, відраховано 112,84 грн., до зарахування 1204,28 грн. (а.с.22). Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 30.10.2017 року їй перераховано 1204,28 грн. на картковий рахунок 262***7076 (а.с.28-29).

Згідно розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2017 року ОСОБА_1 замість компенсації за невикористані нею 7 днів щорічної відпустки, нараховано компенсацію за 14 днів у сумі 1317,12 грн., до сплати 1204,28 грн. Отже, судом встановлено, та позивачкою не оспорюється, що за невикористані 7 днів щорічної відпустки їй належало до сплати 602,14 грн., які були виплачені позивачці лише 30.10.2017 року.

Суд вважає, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивачки, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач ОСОБА_3 сільська рада є органом місцевого самоврядування, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, та інших обставин справи.

Так, при розмірі невиплаченої в строк компенсації за невикористану відпустку 604,14 грн. позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку у розмірі 241181,38 грн., що у 399 разів перевищує розмір недоплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає, що сплаті на користь позивачки підлягала частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 1204,28 грн. При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розмір спірної суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періо1ду за який вона підлягає сплаті, та приходить до висновку про застосування принципу співмірності.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Оскільки 30.10.2017 року позивачці замість належних їй 602,14 грн. було фактично сплачено 1204,28 грн., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову і в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 241181,38 грн.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачці завдано моральної шкоди у зазначеному в позовній заяві розмірі. Отже, позовні вимоги і в цій частині не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 232, 233, 234 КЗпП України, ст. ст. 2-15, 89, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)», ОСОБА_3 сільської ради Саратського району Одеської області, Управління освіти, сімї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні, відшкодування моральної шкоди та зміну формулювання причини звільнення відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складене 12 березня 2019 року.

Суддя А. І. Бучацька