Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 752/7174/16-ц

провадження № 61-5282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора міста Києва,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Слободянюк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Заступник прокурора міста Києва 19 лютого 2013 року звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 657/2726 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1»; визнання недійсним виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, зареєстрованого 22 грудня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05128; визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0776 га (кадастровий номер НОМЕР_2), посвідченого 31 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 18999; визнання недійсним виданого ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3 зареєстрованого 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05579; відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 657/2726 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0, 0776 га, на АДРЕСА_1. На виконання зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 31 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» на АДРЕСА_1. Зазначеним рішенням підтверджено незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 На час прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення зміни до «Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2012 року та концепції формування земельних насаджень в центральній частині міста» не внесені, проте спірну земельну ділянку рекреаційного призначення надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є грубим порушенням вимог чинного земельного законодавства. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_4 проти позову заперечував, просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. До письмових заперечень проти позову додано рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», на яке він посилався у запереченнях проти позову.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2014 року, позов заступника прокурора міста Києва задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 657/2726 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1». Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, зареєстрований 22 грудня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05128. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 0776 га, кадастровий номер НОМЕР_2, посвідчений 31 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 18999. Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3 зареєстрований 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05579. Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стислий виклад позиції ОСОБА_4 за заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами

ОСОБА_4 12 травня 2016 року звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року за нововиявленими обставинами, просив скасувати зазначене судове рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_4 обґрунтовував вимоги заяви тим, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради від 12 квітня 2016 року № 5007/0/12/27-16 йому стало відомо, що відповідно до пункту 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1. Також 05 травня 2016 року з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 квітня 2015 року у

справі № 756/14464/14-ц, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, встановлено, що на підставі розробленого та погодженого містобудівного обґрунтування 17 вересня 2009 року Київська міська рада прийняла рішення № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», яким внесено зміни до генерального плану міста Києва. Таким чином, висновок суду про те, що земельну ділянку на АДРЕСА_1 на момент прийняття рішення, про перегляд якого подано заяву, було віднесено до зони рекреаційного призначення, не відповідає дійсності.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відзиви на заяву не надходили.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяви

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року, заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанції зроблено висновок, що обставина, на яку посилається заявник, не є нововиявленою та такою, що не була відома на час розгляду справи заявнику, оскільки про наявність такого рішення заявником зазначалося у поясненнях під час розгляду справи судом та у апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року, ухваленого у зазначеній справі. Відповідно, зазначена заявником обставина не може розглядатися як нововиявлена обставина в розумінні пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд додатково зазначив, що процесуальні недоліки розгляду справи не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду заяви судами першої та апеляційної інстанцій. Заявник зазначає, що істотна обставина, яка має значення для розгляду справи та існувала на час її розгляду, але не була та не могла бути відомою заявнику, встановлена 12 квітня 2016 року. Суд дійшов помилкового висновку, що рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», на яке посилається заявник як на нововиявлену обставину, існувало на час розгляду справи та при необхідності могло бути отримано ним своєчасно та долучено як доказ, проте під час розгляду справи цього зроблено не було. Таке рішення є новим доказом у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу заступник прокурора міста Києва просив відхилити касаційну скаргу ОСОБА_4 У запереченнях проти позову, апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року заявник обґрунтовував свою правову позицію у справі з посиланням на рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127, яке у заяві про перегляд рішення суду першої інстанції вважає нововиявленою обставиною.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 15 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами оцінки як нововиявлених обставин, визначених у пункті 1 частини другої статті 361 ЦПК 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з'ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, не є нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (P0N0MARY0V v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заявнику було відомо про таку обставину на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій по суті, оскільки заявником зазначалося у запереченнях під час розгляду справи та у апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року, ухваленого у зазначеній справі.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що під час розгляду справи судом першої інстанції до заперечень проти позову ОСОБА_4 додано копію рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» (том 1, а.с. 131, 132-137).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Розподіл судових витрат

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4, витрати, понесені заявником у зв'язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції покладаються на нього.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик