КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/8376/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/4753/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень,

В С Т А Н О В И В :

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила визнати недійснимидоговори купівлі-продажу нежитлових приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, укладених 27 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1.

Відтак позивачу, як співвласнику будинку, відповідно до положень ст. 382 ЦК України належать на праві спільної власності приміщення загального користування, в тому числі і приміщення технічного поверху ( горища ), де розташовані нежитлові приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2.

У грудні 2016 р. позивач дізналась, що нібито у 2008 року замовник будівництва - Комунальне підприємство «Житлоівестбуд-УКБ» продав вищевказані приміщення Відкритому акціонерному товариству «Закритий не дисертифікований корпоративний інвестиційний фонд» Перший інвестиційний фонд нерухомості», який, в свою чергу, продав їх ОСОБА_3, а остання - ОСОБА_2.

Натомість Комунальне підприємство «Житлоінвестбуд-УКБ» повідомив, що вказані приміщення нікому не продавав і не мав жодних правовідносин з Відкритим акціонерним товариством «Закритий не дисертифікований корпоративний інвестиційний фонд» Перший інвестиційний фонд нерухомості».

Київське міське бюро технічної інвентаризації також підтвердило, що вищевказані приміщення на праві приватної власності не реєструвалися. Посилання в оспорюваних договорах на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2008 року також не відповідає дійсності, оскільки такої цивільної справи в суді немає і, з огляду на відсутність такого об'єкта нерухомості на горищі - технічному поверсі будинку, побудованого, проінвентаризованого, прийнятого в експлуатацію та зареєстрованого у встановленому законом порядку, ухвалюватись не могло.

Відтак,зважаючи на те, що позивач є співвласником будинку, та нею не надавалась згода на розпорядження вищевказаними приміщеннями, оспорювані договори порушують її права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що право власності продавця ОСОБА_3 на відчужувані нею нежитлові приміщення виникло на підставі рішення суду, це право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку, а отже саме їй належали правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цими приміщеннями.

Рішення суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежитлові приміщення набрало законної сили, воно ніким не скасоване і є чинним.

Належних і достатніх доказів, які б підтверджували доводи позивача про те, що таке судове рішення не ухвалювалось, суду не надано.

Не встановлено і інших обставин, які б давали підстави вважати, що при укладенні оспорюваних договорів не були додержані інші, визначені частинами другою, третьою та п'ятою статті 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про право власності від 21 квітня 2008 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5, ОСОБА_1, в рівних частинах ( а.с. 4 т. 1 ).

27 вересня 2016 між ОСОБА_3 ( продавцем ) та ОСОБА_2 ( покупцем ) укладено договори купівлі-продажу нежитлових приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_1, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за ціною в розмірі 141 320 грн. та 149 820 грн., відповідно ( а.с. 78, 102 т. 1 ).

Вказані договори були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за реєстраційними номерами 4480 і 4483, відповідно.

Відповідно до умов оспорюваних договорів, ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_7, передала, а ОСОБА_2 - прийняла у власність вищевказані нежитлові приміщення, які належать продавцю на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2008 року у справі №2-3651 ( там же ).

Зазначене судове рішення набрало законної сили 20 жовтня 2009 року ( а.с. 81 т. 1 ).

Право власності ОСОБА_3 на вищевказані нежитлові приміщення було зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 квітня 2016 року за реєстраційними номерами 00, 00, номери записів про право власності: 14252131, 14251265, відповідно ( а.с. 94-96 т. 1).

При цьому, на переконання апеляційного суду, місцевим судом вірно встановлено, із дотриманням положень ст.ст. 655, 656, 657 ЦК України, що оспорювані договори за формою та змістом відповідають вимогам закону.

Також, обґрунтовано зазначено, що обставин, які б давали підстави вважати, що зміст укладених відповідачами договорів купівлі-продажу суперечить закону, іншим актам цивільного законодавства або моральним засадам суспільства, судом не встановлено.

Право власності продавця ОСОБА_3 на відчужувані нею нежитлові приміщення виникло на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2008 року у справі №2-3651, яке було зареєстровано у встановленому законом порядку, а отже саме їй, як правильно встановлено судом першої інстанції, належали права щодо володіння, користування та розпорядження цими приміщеннями ( а.с. 81, 94-96 т. 1 ).

Відповідають вимогам чинного законодавства і твердження місцевого суду про те, що позивач заявив позовні вимоги не у спосіб, передбачений чинним законодавством, зокрема, на підставі положень ст. 388 ЦК України.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити і наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

При цьому, вказані спірні приміщення зареєстровані як нежитлові приміщення ( а.с. 94-96 т. 1 ), а тому вони, з точки зору суду другої інстанції, не відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку.

Рішення про реєстрацію спірного майна, як нежитлових приміщень, в розумінні ст. 204 ЦК України є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними, що також унеможливлює задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведенета на переконання апеляційного суду, позивачем не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання прав та її інтересів за названими вимогами і лише наявність яких ( порушення, невизнання або оспорювання ) є безумовною підставою для їх захисту у відповідності до положень ст. 15 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 382, 388, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованості.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованістьрішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 369, 382, 388 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що її було позбавлено можливості надати суду докази шляхом відмови у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи на підтвердження того факту, що обставини, встановлені у справі №2-3651/08 рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2008 року не стосуються допоміжних приміщень будинку, що є предметом її позову, вона не була стороною у вказаному рішенні, у даній справі підлягала встановленню та обставина, що над її квартирою та квартирою АДРЕСА_2 не проектувалось, не будувалося, не влаштовувалось та не знаходяться нежитлові приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, зазначені у виготовлених на замовлення відповідачів технічних паспортах нежитловіприміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2 не відповідають об'ємно планувальним рішенням, зазначеним у плані поверху ХІХ літ. «А» секція 1, вказані об'єкти нерухомості фізично, тобто, фактично, відсутні, ніколи не проектувались, не будувались, не приймались в експлуатацію, що підтверджує відсутність предметів договорів, в матеріалах справи наявні докази того, що у рішенні суду від 09 листопада 2008 року договори купівлі продажу нерухомого майна між Відкритим акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Перший інвестиційний фонд нерухомості» та ОСОБА_3 не укладались, замовник будівництва не мав жодних правовідносин із Відкритим акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Перший інвестиційний фонд нерухомості», на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, частково спростовуються заявленими позовними вимогами, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Доводи відзиву ОСОБА_2 ( а.с. 1-4 т. 3 ), зокрема, про те, що у оскаржуваних договорах визначені всі істотні умови, які визначені законодавством, та викладені всі умови для укладання таких договорів, ОСОБА_3 набула право власності на нежитлові приміщення, в межах і у спосіб,визначений законодавством,та зареєструвала право власності у 2016 році, позивачем не надано доказів на підтвердження недійсності вказаних правочинів, вказані нежитлові приміщення не є приміщеннями загального користування, рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, з точки зору другої інстанції, спростовують доводи апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд відповідно до положень ст. 127 ЦПК України вважає за необхідне продовжити ОСОБА_2 строк для його подачі, визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2018 року ( а.с. 233-234 т. 2 ), оскільки в матеріалах справи відсутні докази, того, що нею отримано своєчасно вказану ухвалу.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Л.П. Сушко