Справа № 759/3931/18
Провадження № 2/369/1208/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 24 серпня 1986 року. За час шлюбу на підставі рішення сільської ради їм для сімї на будівництво житлового будинку було надано у власність земельну ділянку. За його погодженням відповідачка подарувала 40/100 частин земельної ділянки його брату - ОСОБА_4 . У листопаді 2008 року дружина отримала дозвіл на будівництво на будівництво індивідуального житлового будинку. Та на 6 сотках, що залишились, вони у 2008 році розпочали будівництво, закінчили в 2010 році, але будинок на даний час не введений в експлуатацію, так як відсутні оздоблювальні роботи. За рішення суду їх шлюб був розірваний в 2010 році, але вони продовжували будувати спільний будинок. Оскільки земельна ділянка та недобудований житловий будинок набуті ними за час зареєстрованого шлюбу, тому це є спільним майном подружжя і їх частки є рівними. Поступово відносини між ними погіршувались, виникали пості йні конфлікти, в тому числі через його захворювання (йому було надано другу групу інвалідності), щодо користування недобудованим будинком та земельною ділянкою. У добровільному порядку поділити майно не можуть. Відповідачка по справі відмовляється поновлювати його порушені права.

Просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, яка знаходиться під недобудованим житловим будинком та необхідна для його обслуговування, розташована в АДРЕСА_1 , площа якої складає 0,06га для будівництва та обслуговування житлового будинку та поділити земельну в натурі, визнавши право власності на частину земельної ділянки, яка відповідає Ѕ земельній частці; визнати за ним право власності на Ѕ частину недобудованого житлового будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

21 березня 2019 року, 01 квітня 2019 до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом ОСОБА_2 вказала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі. Задовго до розірвання шлюбу і після розірвання шлюбу, вони не мали ні спільного бюджету, не вели спільне господарство, тому і не могли побудувати житловий будинок разом на її земельній ділянці. Земельна ділянка була надана їй у власність за рішенням сільської ради, а тому позивач жодного відношення до земельної ділянки немає. За весь час позивач на її земельній ділянці був всього двічі. Оскільки шлюб був розірваний ще в 2010 році, тому позивач пропустив строки звернення до суду. Просила відмовити в задоволенні позову.

25 березня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 Вказав, що будинок був побудований протягом 2007-2009 років, а до 2018 року проводились в ньому будівельні роботи. До суду раніш не звертався, оскільки відповідач обіцяв розділитись в добровільному порядку. І лише в 2018 році він дізнався, що його дружина, яка зловживає спритними напоями та наркотичними засобами, має намір подарувати їх майно своїй племінниці. Остання в свою чергу навмисно схиляє відповідачку до вживання алкоголю, щоб отримати у власність будинок та земельну ділянку. Просив задоволити позов.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При розгляді справи судом встановлено, що 24 серпня 1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб в Софіївсько-Борщагівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 травня 2007 року про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №818357, площею 0,1000га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №655 від 28 листопада 2008 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку (спареного) за проектом на 3 житлові кімнати, житлова площа 40,40 кв.м, загальна площа 98,20 кв.м в АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого ПП «Актив Інвест», станом на 13 грудня 2018 року на земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом (індивідуальний) житловий будинок площею 108,20 кв.м.

З поданого звіту про оцінку майна від 14 грудня 2018 року ПП «Актив Інвест» відсоток будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку становить 58%.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Також судом встановлено, що 14 листопада 2008 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 (брат позивача) частину земельної ділянки із загальної площі 0,1000га - 40/100 частин площею 0,0400га, розташованої в АДРЕСА_1 .

З пояснень сторін та показів свідка ОСОБА_4 судом встановлено, що між сторонами була домовленість, за якою ОСОБА_2 дарує брату позивача ОСОБА_4 частину земельної ділянки, а останній в свою чергу будує житловий будинок.

На підставі поданих сторонами доказів, пояснень сторін щодо способу їх життя, доходу сімї за час сумісного проживання, суд приходить до висновку, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось коштом брата позивача за подаровану йому частину земельної ділянки відповідачки. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що подружжя ОСОБА_2 мали спільні кошти для здійснення будівництва і будували житловий будинок за спільні сімейні кошти. Враховуючи, що земельна ділянка набута відповідачкою шляхом приватизації і належить їй на праві особистої власності, за відчужену частину якої здійснено будівництво, тому в задоволенні позову суд відмовляє.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 30 грудня 2019 року.

Суддя