Провадження № 2/638/2833/19
РІШЕННЯ

іменем України

11.03.2019 Дзержинський районний суд міста Харкова у складі

головуючого судді Штих Т.В.,

при секретарі Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

Позивач звернулась до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Рішенням виконкому Дзержинської райради депутатів трудящих від 11.05.1954 його батьку було надано земельну ділянку під індивідуальне будівництво по АДРЕСА_1 на якій батько побудував будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Його спадкоємцями були дружина - ОСОБА_3 та син, тобто позивач, і вони прийняли спадщину, однак не отримали свідоцтва про право на спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача - ОСОБА_3, після смерті якої позивач прийняв спадщину. Однак він не зміг оформити свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності померлої ОСОБА_3 на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Тому він змушений звернутись до суду.

Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надав.

15.01.2018 суд відкрив провадження у справі і призначив підготовче судове засідання.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Позивач у судове засідання з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 31.05.2018 надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проте в судове засідання 11 березня 2019 року з'явився, підтримав позицію, викладену у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином. 03.07.2017 представник відповідача ОСОБА_4 надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством України, яке не буде порушувати права сторін.

Суд, дослідивши доводи сторін, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що підтверджується посвідкою про народження позивача (а.с. 6).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, усього зареєстровано 4 осіб. Вказане підтверджується довідкою від 24.09.2015 (а.с. 8).

11.06.1954 батько позивача ОСОБА_2 та Житлове управління виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих уклали Договір на право побудови і безстрокового користування земельною ділянкою, відповідно до якого житлове управління відводить ОСОБА_2 ділянку комунальної землі площею 570 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, ).

Відповідно до Зведеного оцінного акта по будинку АДРЕСА_1, Викопіювання з плану будівельного кварталу № 1229 на земельну ділянку АДРЕСА_1, Поповерхового плану, Експлікації, станом на 07.12.1982 за вказаною адресою розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

02.03.1932 батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його матір ОСОБА_5, що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (а.с. 15).

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою Дзержинскої МСЕК (а.с. 7).

Суд відхиляє як неналежний доказ Акт виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника ОСОБА_1 площею 1000 кв. м., розташованої в с. Миронівка Золочівського району. З вказаних обставин вбачається, що між сторонами склались правовідносини щодо права власності на спадкове нерухоме майно, а тому суд застосовує до них наступні норми права.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент смерті батьків позивача, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент смерті батьків позивача, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент смерті батьків позивача, визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент смерті батьків позивача, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент смерті батьків позивача, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

З'ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, перевіривши їх доказами та застосувавши до них вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що право власності позивача на спадкове нерухоме майно відповідачем не порушене, а тому у позові необхідно відмовити повністю.

Такого висновку суд дійшов у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом наведених норм процесуального права, як позивач, так і позивач зобов'язані надати суду докази на підтвердження обставин про які вони заявляють. У свою чергу суд не має права збирати докази без відповідних клопотань сторін, за винятком випадків прямо передбачених законом, які у цій справі відсутні.

Суд погоджується з доводами позивача, що він має право на спадкування за законом після смерті своїх батьків, оскільки він надав суду докази того, що він є спадкоємцем першої черги за законом. В той же час, позивач не надав доказів, які б підтверджували інші обставини, на які позивач посилається в обґрунтування свого позову.

Так, позивач стверджує, що він прийняв спадщину після смерті своїх батьків, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Однак при цьому не вказав, які саме дії він вчинив, що свідчать про управління майном, або його володіння, а також не зазначив яким саме майном він управляв та заволодів. Також, позивач не надав суду жодних доказів такого твердження.

Також позивач посилається на те, що ні батько, ні матір не складали заповіту, однак не надав суду відповідних доказів. В той же час, з положень ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР вбачається, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом, а тому суд має впевнитись, що заповіти справді відсутні.

Крім того, стаття 560 ЦК УРСР надає право спадкоємцю звернутися до нотаріуса і оформити свідоцтво про право на спадщину, яке буде підтверджувати право власності спадкоємця на успадковане майно у взаємовідносинах з іншими особами.

В абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом вказаних роз'яснень вбачається, що позивач повинен звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини і лише у випадку відмови нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину - звертатись до суду. Суд не може перебирати на себе функції нотаріуса.

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він не зміг оформити свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності померлої матері на спадковий житловий будинок та прибудинкові будівлі і споруди. Проте позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що він дійсно звертався до нотаріуса, що останній відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину і що причиною такої відмови є відсутність у позивача правовстановлюючих документів матері на спадкове майно.

Також, позивач просить визнати за ним право власності на спадковий будинок після смерті як матері, так і батька, однак не вказує про будь-які обставини, які становлять перешкоди для оформлення у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину після смерті батька.

Інші доводи позивача явно не відносяться до предмета спору, або не мають правового значення.

Оскільки суд не встановив обставини, про які йдеться в ст. 392 ЦК України, а саме, що право власності позивача на успадковане майно оспорюється, не визнається іншою особою, або що він втратив документ, який засвідчує його право власності, то суд не застосовує зазначену норму цивільного права, на яку посилався позивач.

Таким чином, позивач не довів обставини, на які він посилається в обґрунтування свого позову, не довів, що він прийняв спадщину, що у нього існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, а тому в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю;

Позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, а тому судовий збір за розгляд цієї справи необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-80, 133, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради визнання права власності на спадкове майно - залишити без задоволення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Штих Т.В.