РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретаря судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/19897/18,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство "Рівненський автомобільний Ремонтний завод",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення одноразової вихідної допомоги

представник позивача - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод", в якому просить стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72637,60 грн.; стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на його користь одноразову вихідну матеріальну допомогу передбачену колективним договором в сумі 37200 грн; стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на його користь судовий збір.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він працював на посаді охоронника у Державному підприємстві "Рівненський автомобільний Ремонтний завод". На підприємстві почали невчасно та не в повному обсязі здійснювати виплату заробітної плати. Згідно наказу №23к від 30.03.2018 його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, проте підприємство не виплатило належних сум у строки, визначені у статті 116 КЗпП України. Також вказує, що при припиненні трудового договору йому була нарахована, але не виплачена до цього часу вихідна допомога у розмірі одного середнього місячного заробітку, що суперечить положенням Колективного договору, згідно яких одноразова вихідна допомога при розірванні трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України виплачується працівникові з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на Державному підприємстві "Рівненський автомобільний Ремонтний завод".

21 листопада 2018 року відповідачем через канцелярію суду за вх.№60136/18 подано відзив на позов, в якому зазначають, що виплата всіх належних сум при звільненні позивача підприємством не здійснено не з вини останніх. На даний час на майно ДП "РАРЗ" накладено арешт у зв"язку з виконанням судових рішень про стягнення боргів з підприємства, а тому адміністрація ДП "РАРЗ" до цього часу самостійно не розпоряджається ні коштами ні майном підприємства, самостійно не визначає пріоритетність погашення боргів, самостійно не здійснює погашення ніякої кредиторської заборгованості, в тому числі і заборгованості по заробітній платі ні тим працівникам, які працюють на підприємстві, ні тим працівникам, які звільнились з ДП "РАРЗ". Всі кошти, які поступають на банківські рахунки ДП "РАРЗ" розподіляються виключно державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області і направляються лише на погашення заробітної плати працівникам підприємства у відповідності до ст.46 Закону України "Про виконавче провадження".

Також вказують, що Положенням №4 (додаток №5) до Колективного договору між тимчасово виконуючим обов"язки директора і профспілковим комітетом ДП "РАРЗ" на 2010-2012 роки передбачено нарахування і виплата працівникам, звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України, одноразової вихідної матеріальної допомоги з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на підприємстві, але не менше середнього місячного заробітку (ст..44 КЗпП України) тим працівникам, які відпрацювали на ДП "РАРЗ" неповний рік і можуть бути звільнені по ст..40 п.1 КЗпП України. Виплата вищезазначеної вихідної допомоги повинна здійснюватися за рахунок коштів підприємства, одержаних від продажу майна, що обліковується на балансі ДП "РАРЗ". Однак, враховуючи фінансовий стан підприємства, те що державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області накладено арешт на майно ДП "РАРЗ" та банківські рахунки, а також те, що відповідач сам не реалізовує ніяке майно і не розпоряджається коштами, отриманими від реалізації майна, вимога позивача про стягнення одноразової вихідної матеріальної допомоги є безпідставною. Просили відмовити повністю у позовних вимогах ОСОБА_1

Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 14 листопада 2018 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді та заперечень.

В судових засіданнях неодноразово оголошувались перерви.

Ухвалою суду від 28 січня 2019 року витребувано у Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод": довідку про розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за два календарні місяці, що передують дню звільнення позивача з роботи (лютий-березень 2018 року), складену відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з урахуванням та із зазначенням всіх виплат, у тому розмірі, в якому нараховані, без виключення сум податків; довідку про всі належні ОСОБА_1 за два календарні місяці, що передують дню звільнення позивача з роботи (лютий-березень 2018 року) суми грошових коштів з детальними розрахунками та розшифруванням за розмірами нарахованих та заборгованих сум за видами виплат, періодами і підставами всіх нарахувань та утримань (з обов"язковим зазначенням: основної та додаткової заробітної плати, інших сум заохочувальних та компенсаційних виплат, включаючи індексацію заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплат).

12 лютого 2019 року представником позивача через канцелярію суду за вх.№7599/19 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, а саме просить стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 63192,40 грн.; стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 одноразову вихідну матеріальну допомогу передбачену колективним договором в сумі 37200 грн; стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з урахуванням уточнення, просила позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши виступи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії БТ-І №9253361, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП "РАРЗ" (а.с. 13).

Наказом №23к від 30 березня 2018 року позивач звільнений з посади сторожа сторожової служби за ч.1 ст.40 КЗпП України у зв"язку із скороченням чисельності та штату працівників. Відповідно до ст.44 КЗпП України виплатити йому віхідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку. Бухгалтерії вирахувати 2 к.д. використаної щорічної відпустки та провести повний розрахунок (а.с. 8).

Довідкою №60 від 07 травня 2018 року виданою Державним підприємством "Рівненський автомобільний ремонтний завод" підтверджується, що станом на 03 травня 2018 року загальна заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 по нарахованій але не виплаченій заробітній платі становить 59635,39 грн. Дана сума знаходиться на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області (а.с. 9).

Згідно довідки про доходи виданої Державним підприємством "Рівненський автомобільний ремонтний завод" бачається, що ОСОБА_1. працював на Державному підприємстві "Рівненський автомобільний ремонтний завод" до 30.03.2018, за основною формою працевлаштування, займав посаду охоронника. Загальна сума доходу за період з 01 січня 2018 по 31 березня 2018 року становить 24962,75 грн. без урахувань прибуткового податку. Вказана сума заборгованосі знаходиться на виконанні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області (а.с. 10).

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача, відповідач не провів з ним розрахунок, що також не заперечується останніми.

Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій.

Судом також встановлено, що відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області впродовж 2008-2018 років винесено ряд постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 33-44).

При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини ОСОБА_1, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі.

Суд не може прийняти до уваги посилань представника відповідача на те, що заборгованість перед працівниками виникла не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, оскільки порушено право працівника на оплату праці, яке прямо передбачене і захищене Конституцією України, а судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується

Крім того, суд звертає увагу сторони відповідача на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року роз"яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно довідки Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" №17 від 08 лютого 2019 року наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 28 січня 2019 року вбачається, що позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2018 року в розмірі 5641,90 грн. (12 відпрацьованих днів), за березень 2018 року в розмірі 13409,15 грн. (19 відпрацьованих днів), всього 19051,05 грн.. Залишок боргу по заробітній платі, яка нарахована та зафіксована у ДВС м.Рівне станом на 08.02.2019 складає 42705,18 грн.

Відповідно до положення п. 4 розділу III Порядку №100 при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту п) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати, в даному випадку сума компенсації ОСОБА_1 нарахована у березні 2018 року у розмірі 6750,15 грн.; також при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), в даному випадку ОСОБА_1 в лютому 2018 року нарахована матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 3200 грн. та у березні 2018 нарахована вихідна допомога в розмірі 3622,69 грн..

Суд, перевіряючи правильність розрахунку позивача щодо суми компенсації, не погоджується із вказаним розрахунком, а тому проводить його самостійно, починаючи з 01 квітня 2018 року по 24 жовтня 2018 року включно.

З огляду на вищенаведене середньоденний дохід ОСОБА_1 розраховується наступним чином: заробітна плата за лютий 2018 року в розмірі 5641,90 грн. - 3200 грн. (матеріальна допомога на оздоровлення) = 2441,90 грн.; заробітна плата за березень 2018 року в розмірі 13409,15 грн. - 6750,15 грн. (компенсація втрати частини заробітної палти у зв"язку з порушенням термінів виплати) - 3622,69 грн. (вихідна допомога) = 3036,31 грн.. Загальна сума заробітної плати за два каледарні місяці позивача становить 5478,21 грн. (2441,90 грн. + 3036,31 грн.).

Розрахунок середнього заробітку здійснюється виходячи з розміру заробітної плати за два останні повні місяці, однак у лютому 2018 року позивачем відпрацьовано 12 днів, а в березні 2018 року відпрацьовано 19 днів. Тобто, середня заробітна плата позивача в день становить 5478,21 грн./31 відпрацьовані робочі дні = 176,72 грн..

Відповідно до Графіку-календаря робочих днів на ДП "РАРЗ", позивач працював 5-ти денний робочий тиждень. Період невиплати позивачу належної йому заробітної плати з 1 квітня 2018 року по 17 жовтня 2018 року становить 141 робочих днів (квітень - 19, травень - 21, червень - 20, липень - 22, серпень - 22, вересень - 20, жовтень -17).

Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 квітня 2018 року по 24 жовтня 2018 року (в межах позовних вимог) проводиться наступним чином: 176,72 грн./день (середньоденна заробітна плата) X 141 (кількість робочих днів) = 24917,52 грн..

Твердження представника відповідача, що позивачем відпрацьовано 12 робочих днів у лютому 2018 року, тобто неповний робочий місяць, оскільки останній виходив на роботу з власної ініціативи, суд не приймає до уваги, адже будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного, представником відповідача суду не надано.

Щодо вимоги позивача про стягнення одноразової вихідної матеріальної допомоги передбаченої колективним договором, то суд зазначає наступне.

Положенням №4 (додаток №5) Колективного договору між тимчасово виконуючим обов"язки директора і профспілковим комітетом ДП "РАРЗ" на 2010-2012 роки передбачено нарахування і виплата працівникам, звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України, одноразової вихідної матеріальної допомоги з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на підприємстві, але не менше середнього місячного заробітку (ст..44 КЗпП України) тим працівникам, які відпрацювали на ДП "РАРЗ" неповний рік і можуть бути звільнені по ст..40 п.1 КЗпП України. Виплату одноразової вихідної допомоги працівникам заводу, які будуть звільнені у зв"язку із скороченням чисельності або штату, змінами в організації виробництва і праці (ст..40 п.1 КЗпП України), здійснити за рахунок коштів підприємства, одержаних від продажу майна, що обліковується на балансі ДП "РАРЗ" (а.с. 11-12).

На переконання суду, вихідна допомога за умовами Колективного договору може бути виплачена працівникові з прибутку підприємства, докази про наявність якого у суду відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні даної вимоги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення одноразової вихідної допомоги - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24917,52 грн..

Стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач - ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1,

відповідач - Державне підприємство "Рівненський автомобільний Ремонтний завод", адреса: м.Рівне, вул.Соборна, 364, .

Повне судове рішення складене 14 березня 2019 року.

Суддя -