ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2066/19 Справа № 200/8085/18 Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Прокуратури Дніпропетровської області,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на об'єкт громадського харчування - об'єкт незавершеного будівництва - (фундамент - 7% від загального будівництва), що знаходиться в м.Дніпро, в районі будинку АДРЕСА_1, загальною площею 450 кв.м. /а.с.1-4/.

В обгрунтування позову зазначено, що у 2011 році ОСОБА_1 виступила замовником будівництва об'єкту торгівлі та громадського харчування, за адресою: м.Дніпро, район будинку АДРЕСА_1, площею 450 кв.м. Підрядником вказаного замовлення виступило Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРГКРОВЛЯ» згідно договору на капітальне будівництво №11568 від 03 травня 2011 року. Було розроблено календарний план, згідно якого закінчення робіт планувалось у грудні 2011 року. Проте роботи було призупинено через кризові явища, що почались в економіці країни та вплинули на її фінансове становище. Станом на день подання позову до суду готовність незавершеного будівництва становить 7%, що підтверджується технічним висновком та технічним паспортом. Даний об'єкт вважається самочинним будівництвом, оскільки у позивача належним чином не було оформлено право користування земельною ділянкою, з зв'язку з чим вона звернулася з позовними вимогами про визнання права власності на нього в судовому порядку.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на об'єкт громадського харчування - об'єкт незавершеного будівництва - (фундамент - 7% від загального будівництва), що знаходиться в м.Дніпро, в районі будинку АДРЕСА_1, загальною площею 450 кв.м. /а.с.88-90/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Прокуратура Дніпропетровської області, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховано, що законом не передбачено визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, який не було прийнято до експлуатації /а.с.98-104/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися, будь-яких заперечень проти доводів апеляційної скарги суду надано не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 травня 2011 року було укладено договір №11568 на капітальне будівництво, згідно якого замовником будівництва об'єкту торгівлі та громадського харчування, за адресою: м.Дніпро, район будинку АДРЕСА_1, площею 450 кв.м. є ОСОБА_1, підрядником вказаного замовлення виступило ТОВ «ОРГКРОВЛЯ». До договору також було складено об'єктний кошторис №2-1 на поточних цінах станом на 21 квітня 2011 року, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-2 на поточних цінах станом на 21 квітня 2011 року, та було складено локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на фундамент, підсумкова відомість ресурсів, відомість ресурсів до локального кошторису №2-1-2 на архітектурно-будівельні рішення, відомість ресурсів до локального кошторису №2-1-1 на фундамент, зведений кошторисний розрахунок вартості об'єкта будівництва.

Сторонами договору було розроблено календарний план, згідно якого закінчення робіт планувалось у грудні 2011 року, проте завершити будівництво у визначені строки не вдалось.

Відповідно до технічного паспорту, наданого позивачем, об'єкт зазначеного незавершеного будівництва станом на 16 квітня 2018 року складає 7% від загального будівництва.

18 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Держгеокадастру у м.Дніпро із запитом про присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці у м.Дніпро, поблизу багатоквартирного житлового будинку №120 по пр.Гагаріна.

26 квітня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відділ у м.Дніпро повідомило ОСОБА_1, що відомості про запитувану земельну ділянку в земельному кадастрі відсутні.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами про визнання за нею право власності на об'єкт незавершеного будівництва - (фундамент - 7% від загального будівництва).

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки спірне будівництво не порушує права інших осіб, будівельні норми відповідно технічного висновку дотримані, позивачем здійснено будівництво за власний кошт. Виходячи з обґрунтованості заявлених вимог районний суд визнав за позивачем право власності на незавершене будівництво в порядку ст.392 ЦК України.

Проте з даним висновком колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.

За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6)реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак,що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво,належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за нею права власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України та враховуючи задоволення апеляційної скарги з позивача підлягає стягненню судовий збір за її подання на користь Прокуратури Дніпропетровської області у розмірі 3 000 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року - скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 3 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров