Тарутинський районний суд Одеської області
Справа № 514/1104/19
Провадження по справі № 2/514/352/19
21 листопада 2019 року смт Тарутине
Тарутинський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Кравченко П.А.
за участю секретаря Чолак Я.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 представником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1988 року та зареєстрованого в реєстрі БТІ на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Відповідачі не проживали жодного дня в будинку, не сплачували комунальні платежі, в утриманні житла участі не брали, особистих речей в будинку не мали і не мають.
У зв`язку з цим позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за вищевказаною адресою.
Позивач у судове засідання не з`явилася, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі. Не проти винесення заочного рішення (а.с. 50).
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання (викликалися в судові засідання на 26.09.2019 р., 31.10.2019 р., 21.11.2019 р.) не з`явилися. Викликалися належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання.
У зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
У зв`язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом достовірно встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1988 року та зареєстрованого в реєстрі БТІ на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Відповідно до довідки наданої Серпневською селищною радою Тарутинського району Одеської області № 263 від 22.04.2019 року, відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Той факт, що відповідачі не проживають за вказаною адресою підтверджується письмовими показами свідків - мешканців смт Серпневе ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 11-12, 15-16).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 їй було відмовлено, у зв`язку з ненаданням оригіналу документу до якого відносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання (а.с.20-21).
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , оскільки достовірно встановлено, що вони понад один рік відсутні за місцем своєї реєстрації.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 представником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст судового рішення складено 21.11.2019 року.
Суддя П.А. Кравченко