Житомирський апеляційний суд
Справа №288/779/14-ц Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 19 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №288/779/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Попільнянська державна нотаріальна контора в Житомирській області про визнання договору купівлі - продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рудник М.І. в смт Попільні,

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, підстави якого було змінено, та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений Попільнянською державною нотаріальною конторою 30 червня 2011 року за реєстровим № 923 та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що вона є спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . За життя остання заповідала їй та відповідачу належний житловий будинок в АДРЕСА_1 , у рівних частинах кожному. Після вступу в спадщину, їй стало відомо про наявність договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Зазначений в договорі кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався, а сама земельна ділянка не була приватизована. В договорі вказано житлову площу будинку - 49.0 кв.м, загальну площу - 101.2 кв.м., в той час, як відповідно до договору купівлі - продажу від 08 серпня 1978 року, який підтверджує право власності ОСОБА_4 на даний будинок, ОСОБА_4 було придбано житловий будинок площею лише - 49.0 кв.м. Під час її проживання в будинку, за погодженням з ОСОБА_4 , в 2001 році було здійснено перепланування на дві квартири за її власний рахунок. В одній з цих квартир, загальною площею 44.0 кв.м, житловою 18.3 кв.м, вона і мешкає на даний час. Таким чином, на момент посвідчення договору, дані щодо технічних та індивідуально - визначених характеристик предмету договору не відповідали фактичним. Також, в договорі зазначено, що продаж житлового будинку вчиняється за ціною 44130 грн, однак вказані кошти відповідач не сплатив, що підтверджує невиконання ним істотних умов договору. Всупереч пункту 10 договору купівлі-продажу ОСОБА_4 до моменту своєї смерті проживала в спірному будинку і ніяких дій, направлених на виконання вказаного пункту не вчиняла, а саме речі не вивозила, з реєстраційного обліку не знімалась, її, як особу, яка зареєстрована у вказаному будинку, про звільнення будинку та зняття з реєстраційного обліку не попереджала, ключі не вилучала та відповідачу не передавала. У Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно власникам майна вказано ОСОБА_4 , в той час як у договорі вказано - ОСОБА_4 , що не було прийнято до уваги під час посвідчення договору. ОСОБА_4 на момент підписання спірного договору за станом здоров`я була прикута до ліжка, тому не могла перебувати в приміщенні нотаріальної контори, однак оспорюваний договір не містить посилання на його вчинення поза приміщенням нотаріальної контори. На момент укладення договору не був присутній і відповідач, оскільки він перебував на робочому місці. Відповідачу було достовірно відомо про те, що ОСОБА_4 смертельно хвора та про її волю залишити будинок у спадщину розділивши між сторонами, однак, маючи намір заволодіти ним в цілому, він вирішив укласти спірний договір, однак оплату за будинок, що був предметом договору не здійснював та майно не приймав, а тому правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а обставини наведені вище, свідчать, про те, що під час вчинення правочину було допущено ряд істотних порушень актів цивільного законодавства. Також, при підписанні спірного договору ОСОБА_4 не мала наміру на реальне настання правових наслідків щодо купівлі-продажу будинку, що підтверджується в сукупності наступними обставинами, а саме: вік продавця, її стан здоров`я, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцю та продовження нею проживати в спірному будинку після укладення договору до своєї смерті.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обгрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою письмові докази, які доводять факти невідповідності технічних та індивідуально-визначених характеристик предмету договору. Встановлення факту присутності ОСОБА_4 в приміщенні Попільнянської державної нотаріальної контори під час укладення оспорюваного договору, за переконанням суду, підтверджується поясненнями представника третьої особи, проте судом безпідставно не взято до уваги показання самого позивача так і свідків, які вказали про те, що упродовж червня - липня 2011 року ОСОБА_4 тяжко хворіла, не могла пересуватись без сторонньої допомоги.

У запереченнях на апеляційну скаргу, поданих 14 листопада 2019 року до апеляційного суду, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись на безпідставність її вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно договору купівлі - продажу від 30 червня 2011 року, ОСОБА_4 (продавець) передала, а ОСОБА_2 (покупець) прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,1516 га, кадастровий номер - :01:004:0028, житловою площею 49,0 кв.м, загальною площею 101,2 кв.м.

Пунктом 4 договору передбачено, що продаж зазначеного житлового будинку вчиняється за ціною 44 130 грн. Зазначену суму покупець повністю сплатив продавцю, а продавець особисто отримав до підписання цього договору.

Підписання цього договору свідчить про одержання продавцем повного розрахунку за передану у власність нерухомість та відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця.

Відповідно до заповіту від 09 липня 2011 року, посвідченого нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Пилипчуком А.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 1029, ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно по 1/2 ідеальній частині ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсними вищевказаний договір купівлі-продажу квартири посилаючись на те, що зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та правочин не був спрямований на реальне настання првових наслідків, які обумовлені ним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом встановлено, що рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2013 року в справі № 0619/1915/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 червня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчук Л.А. про визнання недійсним договору купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 30 червня 2011 року.

Обставини для визнання недійсним оспорюваного договору, на які посилається ОСОБА_1 в даній справі, рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 червня 2013 року були встановлені як необгрунтовані, а тому є преюдиційними та обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 до моменту своєї смерті проживала в спірному будинку і ніяких дій направлених на виконання п.10 договору не вчиняла, є безпідставними, оскільки невиконання стороною умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

Доводи ОСОБА_1 щодо порушення нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу, а саме вказівка на те, що сторони спірного договору не були присутніми при укладенні договору купівлі-продажу в приміщенні нотаріальної контори спростовуються поясненнями нотаріуса третьої особи та змістом договору, протилежних доказів на підставу своїх тверджень позивач не надала.

Зазначення в п. 1 договору купівлі-продажу кадастрового номеру земельної ділянки, на правильність судового рішення не впливає, оскільки земельна ділянка не була предметом договору купівлі-продажу.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.06.2011 вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: житловий будинок дерев`яний, обкладений цеглою, позначений на плані літерою «А-1», житловою площею 49,0 кв.м, загальною площею 101,2 кв.м, сарай з шлакоблоків, загальною площею 31,0 кв.м, позначений на плані літерою «Б-1», огорожа з штахетника розміром 72 м, позначена на плані №1, погріб - камінь бутовий, загальною площею 23,7 кв.м, позначений на плані літерою «В-1».

В п.2 договору зазначено відомості про відчужований житловий будинок, які є ідентичними тим, що зазначені у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, а тому посилання ОСОБА_1 на те, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу данні щодо технічних та індивідуально-визначених характеристик предмету договору не відповідали фактичним, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 21 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді