КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/20576/18-ц Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.

апеляційне провадження: 22-ц/824/11796/2019 доповідач: Гаращенко Д.Р.

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д. Р.

суддів Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Олексієнко Любові Василівна яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання іпотечного договору та визнання відсутнім права звернення стягнення н предмет іпотеки.

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про розірвання іпотечного договору та визнання відсутнім права звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 08-038/305, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 30 000,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 процентів річних та кінцевим строком повернення кредиту - до 13.06.2017 року, включно.

З метою забезпечення належного виконання умом кредитного договору, між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 02-038/570, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що жодного договору або застереження в якому б вона надала згоду на передачу власності або реєстрацію права власності на предмет іпотеки, між нею та банком не укладалось.

Договір про задоволення вимог кредитора також між сторонами не укладався.

Вважає, що банком у майбутньому буде неправомірно позбавлено позивача права власності на квартиру, а тому просила суд визнати відсутнім у банку права звертати стягнення на предмет іпотеки.

Крім того зазначила, що банком неналежним чином виконано своє зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року за № 08-038/305, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , оскільки жодним чином не підтверджено, що банком було надано кредит у сумі 30 000 швейцарських франків, в той час як погашення заборгованості здійснюється у гривні.

Вважає, що наслідком невжиття банком заходів щодо повернення кредиту протягом тривалого часу є припинення договору поруки.

Вважає, що банк зловживає своїми правами не здійснюючи стягнення кредитної заборгованості тривалий час, збільшуючи таким чином відповідальність і майнового поручителя.

Позивач просив суд розірвати договір іпотеки з метою недопущення дій банку які на його думку вчиняються з наміром завдати шкоди.

Рішенням від 04 червня 2019 року Печерський районний суд м. Києва було відмовлено у позовних вимогах ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року, адвокат Олексієнко Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , 23.07.2019 р. подала апеляційну скаргу в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість оскільки винесене з не правильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що як наслідок призвело до прийняття незаконного по суті рішення, просила скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що позивачем не укладалось жодного договору чи наявне будь яке застереження відповідно до якого ОСОБА_1 надала згоду на передачу права власності або реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком. Договір іпотеки таких умов не містить.

Договору про задоволення вимог іпотеко держателя укладено не було.

Відповідно до п.4.5.3 Договору іпотеки зазначено лише загальне правило про можливість переходу права власності на предмет іпотеки до іпотеко держателя.

Апелянт звертає увагу на ймовірну можливість такого переходу, проте зазначає, що підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки відсутні.

Договір іпотеки не містить положення, які б передбачали передачу іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки та/або надання згоди на проведення реєстрації за Банком права власності на предмет іпотеки у разі не виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, а відтак у позивача відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку передбаченому с. 31 Закону України «Про іпотеку».

Банком у період з квітня 2011 року по серпень 2017 року, не вчинялось жодних заходів на стягнення заборгованості з позичальника та/або поручителя та фактично спеціально нарощувалась заборгованість з метою звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апелянт вважає, що не вжиття відповідачем жодних заходів щодо повернення кредитних коштів більше ніж 6 років мало наслідком припинення іншого засобі забезпечення виконання зобов`язання - Договору поруки №02-038/571 від 14.06.2017 року.

В судовому засідання представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила ії задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 08-038/305, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 процентів річних та кінцевим строком повернення кредиту - до 13.06.2017 року, включно.

Згідно з п. 1.2. Кредитного договору кредит надано на споживчі потреби.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором, 14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , було укладено Договір іпотеки №02-038/570, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А.В. за реєстровим №1493, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 02-038/671 відповідно до якого поручитель ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання перед банком у повному обсязі разом із позичальником відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.

14 червня 2007 року на виконання п. 2.1. Кредитного договору банк видав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки.

На виконання п. 3.3.9 Кредитного договору позичальник до 30 серпня 2011 року здійснював погашення Кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 757/45562/17-ц з підстав пропуску строку позовної давності ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено у задоволенні позову про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором № 08-038/305 у розмірі 17 500,00 швейцарських франків, та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 9 740,77 швейцарських франків.

Вирішуючи питання щодо заявленого позову про визнання договору поруки недійсним, та відмовляючи по суті позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для розірвання оскаржуваного договору, а також відсутні підстави визнавати відсутнім у ПАТ «Укрсоцбанк» права не звернення стягнення на предметі іпотеки за Договором іпотеки № 02-038/570 від 17 червня 2007 року, без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У ст. 33 Закону "Про іпотеку" передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, ч. 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Частина 3 ст. 33 Закону "Про іпотеку" визначає підстави звернення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання).

При цьому, у ч. 1 ст. 36 Закону "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, має передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону .

Таким чином сторони іпотечного договору, у п. 1.1. передбачили, що «Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх зобов`язань Позичальника за основним договором належне йому нерухоме майно».

Згідно п. 2.4.3. Іпотечного договору банк, як іпотекодержатель має право: - «у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань за Основним договором задовольнити свої вимоги, забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки».

Умови звернення стягнення на Предмет іпотеки та його реалізація банк та позичальник визначили в ст. 4 Іпотечного договору.

Так, позивач, укладаючи Іпотечний договір, в п. 4.5. погодила, що банк, як «Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі- покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Укладаючи Іпотечний договір сторони договору в п. 4.5.3. зазначили застереження, що у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених Кредитним договором, банк, як іпотекодержатель, за своїм виробом, звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом «передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

За своїм правовими наслідками, зазначене застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою звернення стягнення на Предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» між Банком та Позичальником необхідно укладати безпосередньо договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Укладаючи Іпотечний договір сторони в 4.5.3 погодили застереження, за яким Банк вправі звертати стягнення шляхом «передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вимог про розірвання Договору іпотеки.

Самім договором така підстава не передбачена.

Згідно зі ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону № 898-IV іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення цього основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Колегія суддів повністю відхиляє доводи апелянта. Судом першої інстанції повно досліджено матеріали справи та обґрунтовано ухвалено рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 268,367, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу адвоката Олексієнко Любові Василівна в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2019 року.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т. О. Невідома

Б. Б. Левенець