Справа № 344/5730/19
Провадження № 2/344/2826/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючогосудді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування 1/2 частки квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування у ОСОБА_5 на користь позивача належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Манченко О.В. зазначила, що згідно договору дарування від 20.05.2003р. позивач набула право власності на 1/2квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Співвласником даної квартири був ОСОБА_7 батько відповідача 1, якому належала 1/2 частини даної квартири.

Згідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., яке залишене без змін Апеляційним судом Івано-Франківської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 припинено право спільної часткової власності позивача, визнано за ОСОБА_7 право власності на вказану квартиру та прийнято рішення стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 78 431,00грн. грошову компенсацію за 1/2 частку у спільній власності.

Станом на день подання позовної заяви, ні ОСОБА_7 , ні його спадкоємцем- відповідачем 1 ОСОБА_3 грошова компенсація виплачена ОСОБА_1 не була.

Крім того, в позовній заяві позивач зазначила, що лише в лютому 2018р. дізналася, що спірна квартира належить спадкоємцю - ОСОБА_3 , оскільки державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори було видано 2 свідоцтва про право на спадщину за законом: від 30.08.2017р. та 08.12.2017р. При цьому, ОСОБА_1 заперечується правомірність видачі свідоцтва від 08.12.2017р., оскільки не був дотриманий, встановлений рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р. у справі №2-566/2008, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.10.2008р. алгоритм дій дане свідоцтво видане за відсутності доказів сплати компенсації позивачу за 1/2 частини квартири.

Позивачем заявлено, що згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 26.03.2019р. власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2018р. є ОСОБА_5 . Наполягаючи на незаконності свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р., позивач наполягає, що її майнові права є порушеними в результаті укладеного договору купівлі-продажу між відповідачами, оскільки вона є власницею 1/2 спірної квартири, у зв`язку з чим позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.04.2019р. відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Відповідачі не скористалися правом на подання письмового відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні заперечили проти заявлених позовних вимог.

В подальшому представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судове засідання будучи належним чином повідомленою не з`явилася, однак при цьому суд констатує, що з урахуванням того, що даний представник брав участь у судових засіданнях, висловлював свою позицію з приводу даного спору по суті, а інші учасники справи не заперечували щодо подальшого продовження розгляду справи без участі вказаного представника з метою недопущення безпідставного затягування розгляду даної справи, то суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Також на адресу суду надійшло заперечення, направлене державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катериною Федорівною. Проти заявлених позовних вимог заперечила з мотивів, наведених у запереченні, яке міститься в матеріалах справи, зокрема просила суд в задоволенні позову відмовити з урахуванням тієї обставини, що відповідно 08.12.2017р. ОСОБА_3 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, до якої долучив правовстановлюючий документ- Рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.10.2008р. та Постанову про закінчення виконавчого провадження від 20.11.2017р. На час видачі свідоцтва заяв від кредитора не поступало, а доступу до інформації стосовно виконання зобов`язань нотаріус не мала.

Заслухавши пояснення, дослідивши позовну заяву, заперечення третьої особи без самостійних вимог, матеріали справи в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно до договору дарування, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 12.05.2003р., ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, співвласниками квартири АДРЕСА_3 стали 2 особи із частками власності у розмірі по 1/2 кожен - ОСОБА_1 та ОСОБА_7

ОСОБА_7 у 2004р. звернувся із позовом до суду про визнання недійсним такого договору дарування 1/2 частини квартири, за результатами розгляду якого рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.02.2007р. відмовлено у задоволенні позову. Таке рішення набрало законної сили 08.05.2007р. у зв`язку із розглядом скарги в суді апеляційної інстанції, який рішення суду першої інстанції залишив без змін. При цьому, ухвалою суду від 06.05.2005р. заборонено Першій державній нотаріальній конторі м.Івано-Франківська проводити будь-яким чином оформлення відчуження 1/2 частини, яка належить за договором дарування від 20.05.2003р. ОСОБА_1 , а обласному бюро технічної інвентаризації видавати документи, необхідні для відчуження ? частини цієї ж квартири до вирішення судом даного спору.

В свою чергу ОСОБА_1 , будучи співвласником даної квартири на підставі договору дарування на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_7 про виділ частки майна, що належить на праві спільної власності. За результатами розгляду даної заяви, Івано-Франківським міським судом винесено рішення від 09.07.2008р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.10.2008р. Зокрема, судом вирішено припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 . Одночасно, суд першої інстанції прийшов до висновку, правильність якого підтверджено і судом апеляційної інстанції про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_7 права власності на дану квартиру в цілому та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 78 431,00грн., як грошову компенсацію за частку у спільній власності.

Постановою відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції від 08.12.2008р. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 78 431,00грн. як грошової компенсації. Даною постановою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 у межах суми звернення стягнення 78 431,00грн.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.02.2017р. ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із матеріалами спадкової справи, які надані суду Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду, спадкоємцем ОСОБА_7 за законом став його син ОСОБА_3 - відповідач 1 у даній справі.

Судом встановлено, що згідно до заяви від 30.08.2017р. поданої до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, відповідач1 просив видати йому Свідоцтво про право на спадщину за законом, на його майно, що складається: з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , 1/ АДРЕСА_4 частки квартири АДРЕСА_5 , грошових вкладів в Ощадному банку.

Державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.08.2017р., відповідно до якого спадкоємцем є ОСОБА_3 , а спадщина складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2005р.

Разом з тим, постановою від 20.11.2017р. державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС, у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_7 виконавче провадження з примусового виконання стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 78 431,00грн., як грошову компенсацію за частку у спільній власності закінчено та припинено чинність арешту майна боржника.

Так, судом встановлено, що відповідачем1 подано заяву від 08.12.2017р. №2534 про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на його майно, що складається з ? частки квартири АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.2017р., відповідно до якого спадкоємцем є ОСОБА_3 , а спадщина складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.07.2008р.

Таким чином, арешт на все майно, що належало ОСОБА_7 у межах суми звернення стягнення 78 431,00грн. був накладений в період з 08.12.2008р. по 20.11.2017р., а отже поза межами дати видачі свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р. Крім того, такий арешт стосувався майна, яке належало на праві власності спадкодавцю. Оскільки, на час відкриття виконавчого провадження, речове право власності на 1/2 частину квартири, яка належала ОСОБА_1 та згідно рішення суду від 09.07.2008р. визнано за ОСОБА_7 останнім не було зареєстроване належним чином, а отже арешт стосувався 1/2 частини квартири, яка належала ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.09.2005р.

Враховуючи встановлені обставини, суд не приймає твердження представника позивача в якості підтвердження неправомірності свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р., які полягають зокрема у неправомірності видачі даного свідоцтва в період дії заборон у вигляді арешту на 1/2 частини квартири ОСОБА_7 .

Стосовно позиції сторони позивача щодо неправомірності свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р. як такого, оскільки видане без врахуванням всіх правовстановлюючих документів та обставин, відповідно до яких позивач на момент видачі свідоцтва була власником 1/2 частини квартири, а грошова компенсація за частку у спільній власності квартири ОСОБА_7 не була сплачена, то слід зазначити наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, спадкодавець ОСОБА_7 набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в цілому згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду від 16.10.2008р. При цьому, судами згідно відповідних рішень встановлено обов`язок для обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ОСОБА_7 право власності на дану квартиру в цілому після надання бюро доказів про виконання даного рішення суду в частині сплати грошової компенсації.

Відповідно до положень ст.182 ЦК України в редакції, яка діяла на момент набрання рішенням законної сили, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Однак, спадкодавцем ОСОБА_7 не було реалізоване право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в цілому, оскільки не було здійснено реєстрацію права власності за ним.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України від 01.07.2004р. №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно із ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час відкриття спадщини, державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на квартиру в цілому в порядку, визначеному рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на 1/2 частини квартири.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_7 (батько відповідача1) за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно в цілому.

Крім того, оскарженню правової відповідності свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р. передує невирішений спір між позивачем та ОСОБА_7 про накладення стягнення на майно в якості погашення боргу спадкодавця ОСОБА_7 в сумі 78431,00 грн. згідно до рішення суду від 09.07.2008 року на користь ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини, рішення суду стосовно виплати позивачу грошової компенсації за частку у спільній власності квартири ОСОБА_7 не було виконано добровільно, а також примусово в рамках проведення виконавчого провадження по виконанню даного рішення суду.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем1 жодним чином не заперечено та не спростовано факт наявності боргового зобов`язання спадкодавця ОСОБА_7 , яке виникло на підставі рішення суду від 09.07.2008р.

Положеннями ч.2. ст.1281 ЦК України визначено, що кредиторові спадкодавця належить право протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

З матеріалів цивільної справи, а також з пояснень представника позивача судом встановлено, що позивач визначивши для себе статус кредитора спадкодавця, звернулася з вимогою (претензією) до спадкоємця ОСОБА_3 в порядку ст.1281 ЦК України на адресу Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з метою повідомлення спадкоємців про вимоги по сплаті грошової компенсації у розмірі 78 431,00грн. на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З матеріалів наданої спадкової справи на виконання ухвали суду, було з`ясовано, що відповідачем1 у складі спадкової маси прийнято 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2005р., на 1/4 частки квартири АДРЕСА_5 , грошових вкладів в Ощадному банку та 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Оскільки, відповідачем-1 ОСОБА_3 не надано суду підтверджень виконання по сплаті на користь позивача компенсації за отриману ОСОБА_7 частку у спільній власності однокімнатної квартири, то відсутні підстави вважати, що стосовно позивача до моменту смерті ОСОБА_7 було припинено право на 1/2 частки у праві спільної власності, яке було набуте на підставі договору дарування частини квартири від 20.05.2003р., оскільки ОСОБА_7 так і не сплатив відповідну грошову компенсацію.

В той же час постановою Апеляційного суду від 12.03.2018 року в справі №344/1372/18 провадження №22-ц/779/394/2018 колегія суддів вказала, що ОСОБА_3 став власником обидвох частин квартири у тому числі 1/2 частини, яка належала ОСОБА_1 , зареєстрував свідоцтва у реєстрі прав власності, а також колегія суддів констатувала, що у випадку невиконання рішення суду від 09.07.2008 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 78431 гривень грошової компенсації за частку у спільній власності, може бути вирішено у порядку виконання судового рішення за зверненням стягувача.

Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Наведена стаття свідчить про те, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду, а підставами для такого визнання свідоцтва недійсним може бути подача зацікавленою особою завідомо невірних чи підроблених документів на підтвердження свого права в якості спадкоємця, невідповідність змісту та форми свідоцтва встановленим законодавством вимогам, незаконність дій нотаріуса, що видав свідоцтво. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім`я якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване).

Проте свідоцтво може бути визнане недійсним "також в інших випадках, встановлених законом", що дозволяє стверджувати про те, що перелік підстав визнання свідоцтва недійсним не є вичерпним, може бути розширений шляхом аналізу й тлумачення інших норм спадкового права. Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його неуповноваженою на те посадовою особою, оформлення не за місцем відкриття спадщини, видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя та інші випадки. Проте судом таких підстав не встановлено.

При цьому рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р. зазначено про припинення право спільної часткової власності ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_7 право власності на квартиру в цілому. Дане рішення набрало законної сили 16.10.2008р. після апеляційного перегляду Апеляційним судом Івано-Франківської області та обов`язкове до виконання, а постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.03.2018 року в справі №344/1372/18 провадження №22-ц/779/394/2018 колегія суддів вказала, що ОСОБА_3 став власником обидвох частин квартири у тому числі 1/2 частини, яка належала ОСОБА_1 .

Окрім того в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває на розгляді справа №344/5730/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про погашення боргу спадкодавця ОСОБА_7 в сумі 78 431,00грн. згідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р. на користь ОСОБА_1 шляхом накладення стягнення на майно. Оскільки ОСОБА_7 та його спадкоємцем- ОСОБА_3 грошова компенсація не виплачена в добровільному порядку, а виконавче провадження закінчене у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_7 , позивач звернулася до суду за захистом порушеного права.

Так як зі смертю спадкодавця ОСОБА_7 зобов`язання з виплати грошової компенсації входить до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємця задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч.2 цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємців, шляхом подання вимоги (претензії).

Так, згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що за умови отримання свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2017р. на1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка отримана у власність спадкодавцем згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., відповідач 1 як спадкоємець набув достатніх прав з метою виконання зобов`язань по сплаті компенсації за відповідну частину нерухомого майна, однак такі свої зобов`язання не виконував.

Враховуючи викладене, позивач, вважаючи порушеними свої права стосовно позбавлення її права власності на 1/2 частки у праві спільної власності шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину та не виконання зобов`язання по сплаті грошової компенсації, обрав такий спосіб захисту порушеного на його думку права, однак суд вважає, що в даному випадку відсутні достатні правові підстави для задоволення цих вимог, оскільки інакше в даному випадку буде порушений принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду, принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення.

Стосовно вимоги позивача про витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на належну їй на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 20.05.2003р., яку ОСОБА_3 набув на підставі на думку позивача недійсного свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.2017р. та відчужив ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу квартири від 20.03.2018р., суд зазначає наступне.

Згідно до копії договору, яка надана в якості доказів третьою особою без самостійних вимог, 20.03.2018р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, судом встановлено, що за заявою спадкоємця відповідача ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування частини квартири та визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 міським судом ухвалою від 06.02.2018р. скасовано заходи забезпечення позову, які вжиті шляхом заборони Першій державній нотаріальній конторі м.Івано-Франківська проводити будь-яким чином оформлення відчуження 1/2 частини, яка належить за договором дарування від 20.05.2003р. ОСОБА_1 , а обласному бюро технічної інвентаризації видавати документи необхідні для відчуження 1/2 частини цієї ж квартири. Відповідна ухвала набрала законної сили 12.03.2018р. за результатами перегляду судом апеляційної інстанції. А отже, договір купівлі-продажу був укладений між відповідачами вже після скасування заборон, які стосувалися обмеження відчуження, а відтак жодних відомостей в реєстрі обтяження зазначено не було.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою ж віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Однак, як неодноразово встановлено судом, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу згідно договору дарування від 20.05.2003р. повинна була вибути з її володіння за її ж позовом на підставі рішення суду від 09.07.2008р., яке набрало законної сили 16.10.2008р., після відповідної сплати в користь позивача компенсації вартості її частки у спільному нерухомому майні. Дане рішення першої інстанції не було оскаржене позивачем та за результатами розгляду суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою відповідача залишено судом апеляційної інстанції без змін.

Крім того, можливість власника реалізувати його право і витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України. Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, суд не може погодитися з аргументами позивача стосовно застосування до спірних відносин, які виникли в результаті укладеного договору купівлі-продажу положень ст.388 ЦК України та вважає, шо і в цій частині позовних вимог відсутні достатні правові підстави для задоволення позову. В той же час на думку суду належним, відповідним та таким, що не порушує права, інтереси та свободи інших осіб способом захисту порушеного права щодо погашення боргу в сумі 78 431,00грн. спадкодавця ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 (сума визначена згідно до рішення суду і становить собою грошову компенсацію вартості належної ОСОБА_1 частки нерухомого майна), який виник згідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008р., що набрало законної сили, буде звернення до суду із позовом про накладення стягнення на майно спадкоємця.

Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розподіл судових витрат підлягає проведенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст.2-5,12, 76-81, 119, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Шамотайло