ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Чернівці
справа № 715/1484/18

провадження №22-ц/822/288/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою військового прокурора Чернівецького гарнізону на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2018 року у складі судді Цуренка В.А.,

встановив:

У липні 2018 року заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону Покора К.В. в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та Чернівецького прикордонного загону звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору оренди земельної ділянки.

Зазначав, що земельна ділянка площею 0,9 га, яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно знаходиться на території Синьовецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області (кадастровий номер :02:006:0052), станом на теперішній час належить до приватної форми власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 620375 від 04 листопада 2005 року, власником якої є відповідач ОСОБА_2 .

Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з даними публічної кадастрової карти земельна ділянка знаходиться на перетині лінії Державного кордону України та її частина перебуває на території держави Румунії.

17 травня 2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 49 років з метою вирощування товарної сільськогосподарської продукції.

Вважав, що дана земельна ділянка відноситься до земель оборони, а отже незаконно перебуває у власності громадянина ОСОБА_2 , а також у користуванні третіх осіб.

Прокурор просив: визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 620375 від 04 листопада 2005 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним укладений 17 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки площею 0,9 га (кадастровий номер :02:006:0052).

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі військовий прокурор Чернівецького гарнізону Бойко П.Г. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, зазначає, що відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри прикордонної смуги встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд.

Вважає, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих в межах прикордонної смуги.

Вказує, що приналежність земель прикордонної смуги до земель оборони та неможливість їх передачі з користування військових частин Державної прикордонної служби України підтверджено рішеннями інших судів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження знаходження спірної земельної ділянки в прикордонній смузі та її місцезнаходження відносно державного кордону та прикордонних інженерно- технічних споруд.

Вказує, що військовим прокурором не доведено, що дана земельна ділянка була передана Державній прикордонній службі для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд відповідно до вимог Закону України «Про використання земель оборони».

Звертає увагу на те, що задоволення позовних вимог позивача позбавить права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка не є предметом цього спору.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №124365332 від 18 травня 2018 року земельна ділянка за кадастровим номером :02:006:0052 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , а орендарем є відповідач ОСОБА_3 , що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 620375 від 04 листопада 2005 року та договором оренди земельної ділянки від 17 травня 2015 року.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, заступник військового прокурора посилався на те, що вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони відбулось з порушенням норм законодавства України і вказана земельна ділянка незаконно передана у власність відповідачу.

Відповідно до статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Згідно з частинами 1-4 статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Пунктом «в» частини 4 статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі оборони.

Відповідно до частин 2, 3 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про державну прикордонну службу України» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, їх службові і посадові особи в межах своїх повноважень сприяють Державній прикордонній службі України в охороні державного кордону

та суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27 липня 1998 року «Про прикордонний режим» вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм установлено прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордонуна його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України «Про використання земель оборони».

Згідно зі статтями 6, 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 10 частини 2 Закону України «Про державну прикордонну службу» встановлено, що прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів.

Отже ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони та входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В матеріалах справи відсутні рішення органу місцевого самоврядування, якими були б встановлені межі прикордонних зон та смуг в межах Чернівецької області.

Разом з тим, з дослідженого апеляційним судом плану меж земельної ділянки та публічної кадастрової карти України, наданої позивачем до позовної заяви, не є можливим встановити, яку саме частину прикордонної смуги займає земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 , оскільки у матеріалах справи не міститься відомостей щодо ширини прикордонної смуги, яка знаходиться в користуванні військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, що є необхідною умовою для встановлення вказаних обставин.

Наявний у справі акт обстеження земельної ділянки від 11 вересня 2018 року (а.с.50), на який посилається заявник, не дозволяє ідентифікувати конкретне місце розташування спірної ділянки із зазначенням необхідних параметрів земельної ділянки з прив`язкою до місцевості.

Водночас в акті зазначено, що відповідна земельна ділянка розташована в межах прикордонної смуги, на відстані 45 м від лінії державного кордону (в межах 856 прикордонного знаку) та охороні державного кордону не перешкоджає.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Виходячи з аналізу статтей 15, 16 ЦК України та статті 152 ЗК України, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не потребує обов`язкового установлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2824цс15 від 20 квітня 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Виходячи з того, що судом першої інстанції, з висновком якого і погодується апеляційний суд, не встановлено порушення прав позивача в частині передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки, колегією суддів не вбачається підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 04 листопада 2005 року та відповідно визнання недійсним укладеного 17 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору оренди.

З пояснень учасників справи та змісту оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку слідує, що право власності відповідачем ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку набуто у порядку розпаювання земель, що належали колективному сільськогосподарському підприємству.

Отже, на час видачі указаному відповідачу оспорюваного державного акта були відсутні перешкоди для одержання ним спірної земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Разом з тим, позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку означатиме втручання у право особи на мирне володіння майном за відсутності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності, оскільки таким втручанням буде порушена справедлива рівновага між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав юридичної особи, яка є власником земельної ділянки.
Апеляційний суд також враховує позицію представника Державної прикордонної служби України, яка зводяться до того, що спірна земельна ділянка безпосередньо не прилягає до лінії державного кордону, потреба у її використанні у діяльності прикордонної служби у спосіб позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку відсутня.
Посилання заявника на те, що приналежність земель прикордонної смуги до земель оборони та неможливість їх передачі з користування військових частин Державної прикордонної служби України підтверджено рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справах за позовами військової прокуратури Ужгородського гарнізону та прокуратури Закарпатської області щодо скасування рішень та визнання недійсними договорів, на підставі яких землі прикордонної смуги незаконно вибули з власності держави в особі Адміністрації прикордонної служби України та Мукачівського прикордонного загону, не можуть братися до уваги колегією суддів.

Зазначені рішення стосуються земельних ділянок, які розташовані на території іншої області та знаходяться в межах користування іншого прикордонного закону, а тому обставини, встановлені рішеннями інших суддів, не мають преюдиційного значення для вирішення спору у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги в основному зводяться до цитування змісту правових норм.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу військового прокурора Чернівецького гарнізону залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 12 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк