Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2019 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

за участі секретаря Ходи Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Барської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинне будівництво, -

ВСТАНОВИВ:

В заяві до суду позивач вказав, що на підставі рішення 66 сесії Барської міської ради 6 скликання від 19.10.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір про встановлення особистого сервітуту від 01.04.2016 року. Згідно даного договору його предметом є земельна ділянка площею 0,0036 га, для провадження комерційної діяльності (обслуговування тимчасової споруди), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На даній земельній ділянці позивач побудував нежитлове приміщення - магазин. На підставі ст. 376 ЦК України позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просив справу розглянути без його участі.

Представник відповідача по справі - Барської міської ради Вінницької області позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, просив справу розглядати без його участі, про що зазначив в письмовій заяві до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, прийнявши визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Так, відповідно до рішення 66 сесії Барської міської ради 6 скликання від 19.10.2015 року між позивачем та Барською міською радою Вінницької області було укладено договір про встановлення особистого сервітуту від 01.04.2016 року. Згідно даного договору його предметом є земельна ділянка площею 0,0036 га, для провадження комерційної діяльності (обслуговування тимчасової споруди), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням 33 сесії Барської міської ради 8 скликання від 22.11.2018 року термін дії даного договору було продовжено строком на 10 років до 18.10.2028 року.

На вказаній земельній ділянці позивач побудував нежитлове приміщення «магазин». Наявність магазину та його вартість підтверджується звітом про незалежну оцінку від 17.04.2019 року, технічним паспортом на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами від 16.04.2019 року.

Побудований позивачем магазин відповідає всім вимогам надійності, безпечної експлуатації та відповідає вимогам нормативно правових актів з питань будівництва, про що свідчить даний звіт.

Самочинне будівництво позивач здійснив на земельній ділянці, яка виділена саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за вищевказаною адресою.

П. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької

діяльності затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та

житлово-комунального господарства України 21.10.2011р. №244 передбачено, що тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого

призначення для здійснення підприємницької діяльності є - одноповерхова споруда, що

вготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд,

зазначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і

встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно ч.2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної

діяльності» тимчасові споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи

того призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхові

споруди, що виготовляються з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до

споруд визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і

виготовлюються тимчасово, без улаштування фундаменту, а також тимчасові споруди для

здійснення підприємницької діяльності, яка може мати закрите приміщення для

тимчасового перебування людей або не мати такого приміщення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Частина 2 цієї норми передбачає особливості набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч. 2 ст. 376 ЦК України.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року. Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцию, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки.

У п.п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі Постанова) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно з пунктом 12 вказаної Постанови у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 Постанови)

Відповідно до п. 14 Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

В силу ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України та ст. 376 Цивільного Кодексу України, суд,

ВИРIШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлову будівлю «магазин» (літера «А»), загальною площею 23,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Суддя: