Справа № 128/598/19
Провадження № 22-ц/801/2189/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуСправа № 128/598/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького районного суду Вінницької області Карпінською Ю.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , якій на день смерті належала земельна ділянка площею 2,5325 га, кадастровий номер 010020012, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 .

31.07.2009 року на вказану земельну ділянку позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Вказує, що з 1988 року вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , Російська АДРЕСА_2 . З 2000 року є громадянкою Російської Федерації і відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України зобов`язана була протягом року, після отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення, відчужити її.

Позивач зазначає, що протягом 2009-2019 років не мала можливості оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки через об`єктивні обставини, так як, працює з жовтня 2008 року на посаді менеджера в ТОВ «Схід» і з 2009 року у відпустці не перебувала.

Посилаючись на ч. 1 ст. 127 ЦПК (право суду поновити учаснику справи пропущений процесуальний строк, встановлений законом), а також ст.ст. 22, 81, 145 Земельного Кодексу України, просить суд визначити їй додатковий строк для відчуження земельної ділянки строком на три місяці.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не правильно оцінив докази на підтвердження визначення додаткового строку та не врахував, що позивач з 2009 року не перебувала у відпустці і постійно знаходилась на території РФ, тому не могла вчасно оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Також суд не врахував ту обставину, що відповідач визнав позов, тобто визнав фактичні обставини справи, які не підлягають доказуванню. Безпідставно прийшов висновку про неналежного відповідача у справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений.

Представники позивача подали заяви, в яких просять відкласти розгляд справи, в зв`язку з тим, що в цей день вони будуть перебувати в іншому судовому засіданні. Апеляційний суд визнав причини їх неявки неповажними.

Розгляд справи проводиться без участі сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах її вимог, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає частково.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 (а.с. 4).

14 жовтня 2004 року ОСОБА_2 на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 16 липня 2004 року № 6052 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 2,5325 гектарів, яка розташована на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер 010020012, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 5).

Позивач після смерті своєї матері, успадкувала право на земельну ділянку, про що 31.07.2009 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 6).

ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується даними копії паспорта (а.с.9-11).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, свій висновок мотивував тим, що відсутні правові підстави для застосування аналогії закону при вирішенні спору, а також позов повинен бути пред`явлений саме до відповідної районної державної адміністрації , тобто відповідач Жабелівська сільська рада є неналежною стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент отримання державного акту) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Пунктом «а» частини 1 статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Ч. 4 ст. 82 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, отримані в спадщину іноземними юридичними особами, підлягають відчуженню протягом одного року.

У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду (ст. 145 ЗК України).

В разі не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом, право власності на земельну ділянку припиняється (п. е ч. 1 ст. 140 ЗК України).

На підставі наведених норм ОСОБА_1 зобов`язана була відчужити вищезгадану земельну ділянку протягом річного строку, визначеному Ч. 4 ст. 82 ЗК України.

Чинним законодавством України не передбачена можливість поновлення в судовому порядку строку для відчуження земельної ділянки, яка отримана у власність іноземним громадянином.

На підставі статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування аналогії закону, а саме, приписів ч.3 ст. 1272 ЦК України, відповідно до якої, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В даному випадку, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави для застосування аналогії закону відсутні, оскільки дані правовідносини врегульовані нормами Земельного кодексу України, з чим погоджується апеляційний суд.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстави для застосування аналогії закону відсутні, оскільки дані правовідносини врегульовані нормами Земельного кодексу України : ст.ст.81,82, 84, 140 ,145 ЗК України , вони регулюють порядок і строк відчуження земельної ділянки іноземним громадянином , якій відраховується з моменту переходу такого права і такий строк є преклюзивним і змінюватися не може.

Тому підстави для застосування ст. 127 ЦПК відсутні.

З викладеного випливає, що позовні вимоги позивача щодо поновлення строку є безпідставними, а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, а тому до уваги колегією суддів не приймаються.

Апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд свій висновок, крім зазначеного вище, мотивував і тим, що відповідачем у справі має бути районна державна адміністрація, а не Жабелівська сільська рада.

Такий висновок суду є невірним і не може бути правовою підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Ст.145 ЗК України передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду.

Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.

Ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому відсутність спору, як на момент звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи судом, а також визнання відповідачем позову не має правового значення і не є підставою для задоволення позову, як помилково вважає позивач, звертаючись як з позовом так і з апеляційною скаргою.

Апеляційний суд зазначає, що позивач, який зіткнувся із складнощами при посвідченні договору відчуження земельної ділянки, може оспорити відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Ч.4 ст.376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, апеляційна інстанція, вважає, що мотивувальна частина рішення підлягає зміні шляхом виключення з її змісту посилання суду на неналежного відповідача у справі, як підставу для відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: Т.Б. Сало

Т.М. Шемета