Провадження № 22-ц/812/1941/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/536/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 25 вересня 2019 року суддею Ковленком І.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписав заяву та отримав кредит в розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Розмір кредитного ліміту змінювався.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 15 листопада 2018 року виникла заборгованість у розмірі 16 765, 13 грн., в тому числі 1 000 грн. тіла кредиту, 726, 78 грн. процентів, 13 763, 82 грн. пені, а також штрафи: 500 грн. фіксована частина та 774, 53 грн. процентна складова, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 участі в судових засіданнях не приймав, своєї позиції щодо позову суду не повідомив.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 1 000 грн. заборгованості за тілом кредиту та 114, 49 грн. судових витрат. В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачем кредитні кошти.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просив скасувати рішення в частині вимог про стягнення процентів та задовольнити позов у цій частині. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції порушив основоположні засади та принципи здійснення правосуддя, безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі №342/180,17), а, відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, позивачем не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови)(а.с. 10, 11-44).

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди. Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Цей висновок, з яким погоджується апеляційний суд, викладено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

На підтвердження розміру заборгованості банк надав розрахунок, який проведено з серпня 2014 року до 15 листопада 2018 року (а.с. 6-8).

Кредитні кошти витрачались відповідачем до вересня 2015 року (а.с.7) і станом на 30 вересня 2015 року заборгованість за тілом кредиту складала 1 000 грн. Погашення кредиту здійснювалось до 11 червня 2016 року (а.с. 7-зворот).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувались ОСОБА_1 у розмірі 3,6 % на місяць (43,2 % річних).

Станом на 15 листопада 2018 року загальна заборгованість ОСОБА_1 визначена банком у розмірі 16 765, 13 грн., в тому числі 1 000 грн. тіла кредиту, 726, 78 грн. процентів, 13 763, 82 грн. пені та 1 274,53 грн. штрафів.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту (1 000 грн.), суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив загальні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін, та грубо порушив принципи правосуддя, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.

Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказування обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 12 грудня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить. Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

--------------------------------

Повну постанову складено 21 листопада 2019 року.