Справа № 626/2131/19
Провадження № 2/626/665/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.11.2019 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Дудченко В.О.

за участю секретаря Зінченко Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краснограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_4 в особі предстаника (матір) ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_5 в особі представника (матір) ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням -будинком АДРЕСА_1 .

На обгрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 зазначила, що вона є власником 3/5 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і по 1/5 частині вказаного будинку належить її синам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У вказаному будинку крім неї і її синів-власників будинку, зареєстровані ОСОБА_3 , колишня дружина її сина ОСОБА_6 , та їх малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вони не проживають в будинку з жовтня 2017 року і на даний час мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 25.01.2019 року шлюб між її сином ОСОБА_6 і ОСОБА_3 був розірваний і діти залишені проживати з матір`ю. Будь-яких цивільно-правових угод з відповідачами щодо права користування будинком вона не укладала. Позивачка вважає, що реєстрація відповідачів порушує її права власника і позбавляє її права на субсидію, тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача за договором адвокат Орєхова Н.В. в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, від неї надійшов відзив на позов, в якому вона заперечила проти позовних вимог, вказавши, що позивачка не є одноосібним власником будинку, а співвласником будинку також є її колишній чоловік і батько дітей ОСОБА_6 . Згідно діючого законодавства прописка дитини до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків, згода власника житла на реєстрацію дитини не потрібна. Вона власного житла не має, проживає з дітьми в господарстві бабусі, а отже не може знятися з реєстраційного обліку та зареєструватися за місцем фактичного проживання.

Від третьої особи Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації Харківської області надійшли пояснення, в яких вони просять суд розглянути справу без участі їх представника, в задоволенні позовних вимог стосовно малолітніх дітей відмовити з метою недопущення порушень прав дітей. Вони зазначили, що малолітні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 08.03.2013 року є дітьми відповідачки ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_6 , який є співвласником будинку, та онуками позивачки, і зареєстровані відповідно до закону за місцем реєстрації їх матері та батька. Служба у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при визначенні їх місця проживання рішенням суду разом з матір`ю втратили право на користування жилим приміщенням, власником якого є їх батько та мають в ньому право користування. Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька і не можна пов`язувати місце проживання дитини, її реєстрацію з правом на користування житлом батьків. Аргумента позивача про те, що малолітні відповідачі по справі з жовтня 2017 року не проживають в належному їй на праві власності будинку, у зв`язку із чим вони втратили право користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки малолітні відповідачі по справі через свій вік не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами. Також не заслуговують на увагу аргументи позивача, що реєстрація малолітніх дітей перешкоджає їй оформити субсидію, оскільки доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються. А отже позбавлення дітей права користування житловим приміщенням призведе до порушення їх прав, а тому просять прийняти рішення в інтересах малолітніх дітей та відмовити у задоволенні позову в даній частині.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, пояснень суду по суті позову не надали.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд встанови наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Красноградської міської ради народних депутатів Красноградського району Харківської області 21.07.1999 року, домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с.7).

Згідно з Договором дарування від 31.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Погорілою Г.А., ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 належну йому 1/5 частину жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Відповідно до Договору дарування від 07.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Погорілою Г.А., ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 належну йому 1/5 частину жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішенням Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області від 24.11.2014 року №428-VI LX сесії VI скликання « Про присвоєння нумерації будинків по селах сільської ради», житловому будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , присвоєна нова поштова адреса: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Відповідно до довідки Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області №532 від 09.09.2019 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , її сини ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , невістка ОСОБА_3 , онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 25.01.2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був розірваний, малолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір`ю.

Згідно з актом обстеження сім`ї ОСОБА_2 від 10.09.2019 року в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які з жовтня 2017 року на території сільської ради не проживають (а.с.12).

Надавши правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне.

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до статті 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української PCP (дружина, діти і батьки).

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

За змістом частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім`ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17).

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідачі ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є членами сім`ї співвласника спірного будинку, вселились та зареєстровані у будинку за згодою власників як дружина і діти співвласника квартири ОСОБА_6 та невістка і онуки позивача по справі.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_3 є колишнім членом сім`ї співвласника житла ОСОБА_6 , і вона не проживає в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , більше одного року, поважних причин відсутності за вказаною адресою вона не зазначила, будь-яких цивільно-правових угод з власниками щодо права користування будинком вона не укладала, а отже втратила право користування житловим будинком за вказаною адресою.

В той час судом встановлено, що малолітні діти фактично не проживають у спірному будинку з жовтня 2017 року, оскільки з того часу їх батьки, через припинення шлюбних стосунків, стали проживати окремо. По теперішній час малолітні діти проживають з матір`ю, однак суд вважає, що вони зберегли право користування спірним будинком з огляду на таке.

Так відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч.ч.4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до положень частини 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про те, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між їх батьками і їх проживання разом з матір`ю. Враховуючи неповнолітній вік дітей, вони не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, оскільки вони продовжують бути членами сім`ї співвласника будинку та в ньому зареєстрований і продовжує проживати їх батько - ОСОБА_6 . При цьому не можна пов`язувати місце проживання дитини, її реєстрацію, з правом на користування житлом батьків.

Отже доводи позивача щодо проживання дітей за іншою адресою з матір`ю не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Також не заслуговують на увагу аргументи позивача, що реєстрація малолітніх дітей перешкоджає їй оформити субсидію, оскільки пунктом 9 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 р. № 329) передбачено, що за рішенням комісії доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного відмова у визнанні малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом, у повній мірі забезпечить права гарантовані їм Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини та факту малолітства особи.

Крім того, суд зауважує, що будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Між співвласниками не встановлено порядку користування будинком та їх частки у спільному майні в натурі не виділялись. З вимогою про захист свого права звернувся лише один із співвласників - ОСОБА_2 . Беручи до уваги на належність частки в будинку батькові дітей, який за захистом свого права до суду не звертався, вимоги ОСОБА_2 не можна вважати обґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2, 12, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2019 року.

Суддя