Провадження № 2/742/69/19
Єдиний унікальний № 742/3607/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Коваленко А.В.,секретаря судових засідань Риндя Л.А., позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

У жовтні 2018 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1.

Свої вимоги аргументує тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку крім неї зареєстрований її син ОСОБА_5 та відповідач, але остання з червня 2017 року не проживає у вказаному будинку , добровільно знятися з реєстрації не бажає. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

04 січня 2019 року позивач надав заяву про уточнення підстав позову, в якій просив суд в якості правової підстави застосовувати ст.ст.383,391 ЦК України та ст.150 ЖК України, без застосування ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач не є членом родини позивача.

14 грудня 2018 року відповідач звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначає, що спірний будинок є постійним місцем проживання, де до цього часу знаходяться її речі. Вона інколи виїжджає до свого знайомого, де допомагає йому по господарству.

27 лютого 2019 року позивачем надано письмові пояснення, в яких позивачем викладено правові позиції щодо способу захисту її порушених прав.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 29.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду 14 год. 00 хв. 15 листопада 2018 року.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 15 листопада 2018 року розгляд справи відкладено до 09 години 29 грудня 2018 року.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 29 грудня 2018 року розгляд справи відкладено до 10 години 00 хв. 30 січня 2019 року

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 30 січня 2019 року судом оголошено перерву по справі до 11 год.00 хв. 27 лютого 2019 року.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27 лютого 2019 року судом оголошено перерву по справі до 08 год.00 хв. 13 березня 2019 року.

ІІІ. Позиції сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, при цьому позивач пояснила, що колишнім власником будинку була її баба ОСОБА_6 Відповідач приходиться їй двоюрідною сестрою, яка в даний час періодично приїжджає до будинку на один два дні та їде в село. Остання не є членом її родини . Відповідач не здійснює оплати за комунальні послуги .

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила відмовити в їх задоволенні, при цьому пояснила, що її хочуть виселити із спірного будинку і вона взагалі залишиться без житла.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є батьком відповідача та підтвердив, що ОСОБА_4 проживала з народження в спірному будинку. Будинок належав його тещі - бабі відповідача. Після смерті власника будинку остання заповіла будинок позивачу. Всі ремонтні та будівельні роботи він здійснював в даному будинку. Але після смерті власника його не допускають до даного будинку. Крім того зазначив, що будинок незаконно передано позивачу, оскільки його дружина мала також право на спадщину.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є матір»ю відповідача та підтвердила, що спірний будинок належав її матері ОСОБА_6, яка відписала будинок своїй онуці ОСОБА_2 Відповідач проживала з народження в спірному будинку, в даний час проживає у времянці. Позивач не проживає в даному будинку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, він є сином відповідача та підтвердив, що його мати з дитинства проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1, інколи від»їздила допомагати чоловіку. На даний час до місця проживання її не пускають.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є невісткою відповідача та пітвердила, що відповідач постійно проживала в пристройці за адресою: АДРЕСА_1. На даний час її не впускають у хату.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає відповідача, оскільки за адресою АДРЕСА_2 живе його брат. Він часто бачить відповідача у брата, яка у нього ночує, бо її не пускають додому. Власником спірного будинку була баба відповідача, остання зареєстрована у спірному будинку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він є другом родини позивача і часто буває у спірному будинку, та пояснив, що відповідач з»являється за адресою АДРЕСА_1, один два рази на місяць, користується електроенергією і водою, але за послуги не сплачує, не дбає про благоустрій двору.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є сином позивача, у спірному будинку зареєстрована його тітка, але жодних платежів не здійснює, через це не дають субсидію. Сільський голова с.Дігтярі погодився надати довідку про її проживання, але вона відмовилася сказавши, що в селі не проживає.

Позивачу на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником будинку АДРЕСА_1(а.с.7).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017 року, право приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2(а.с.8)

Згідно з довідкою про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб виданою комітетом самоорганізації населення №7 мікрорайону 273 кварталу від 20.10.2018 року № 024/7-09 № 5716, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_2 - власник; ОСОБА_4 - двоюрідна сестра; ОСОБА_5 - син(а.с.9).

Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації складеного комітетом самоорганізації населення №7 мікрорайону 273 квартал від 18.10.2018 року, ОСОБА_4 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, на протязі останнього року по даний час. (а.с.10) V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою ст.156 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім'ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки осіб, які об'єдналися для спільного проживання.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Крім того, вказані правові позиції найшли відображення в Постанові Верховного Суду України від 28.01.2019 року у справі № 521/10548/16-ц, провадження № 61-36095св18.

Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачеві належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач у справі не є членом сім»ї позивача, оскільки останні на пов'язані спільним побутом, та не мають взаємних прав та обов'язів, а була зареєстрована у спірному будинку колишнім власником будинку та приходилась їй онукою.

Встановивши, що право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 є похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого вона була, а суд вважає, що після зміни власника відповідач втратила право на користування даним будинком.

Твердження відповідача, про те, що позивач незаконно отримала у власність даний будинок , суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи спростовують дані твердження.

Посилання відповідача на те, що мати відповідача мала право на обов»язкову частку в спадщині після смерті своєї матері баби відповідача, також не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки дані обставини не підтверджені належними доказами.

Посилання відповідача на ті обставини, що вона не має можливості зареєструватися у квартирі своїх батьків через малі розміри квартири ,також не є підставою для відмови у захисті прав власника .

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не доведено ті обставини, що відповідач не проживає в спірному будинку більше року, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.

Акт про не проживання за місцем реєстрації ОСОБА_14 в якому зазначено , що відповідач не проживає в будинку на протязі останнього року не є належним доказом, оскільки складений зі слів сусідів , які в судовому засіданні не допитувалися.

Показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_5 щодо не проживання відповідача в даному будинку суд не приймає до уваги, оскільки останні є зацікавленими в розгляд даної справи, а саме ОСОБА_5 є сином позивача, який проживає в даному будинку, а ОСОБА_12 перебуває в дружніх відносинах з позивачем.

Оскільки, позивач не посилається, як на підставу своїх вимог на ст.. 405 ЦК України, то не встановлення факту не проживання відповідача понад один рік в спірному будинку не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладені вище обставини суд констатує, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

VІІ. Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України.

Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню на користь позивача з відповідача 704 грн. 80 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.258,263-265,273,279,354 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2,НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_15(НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_3, яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1) 704( сімсот чотири) гривни 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат пов»язаних зі сплатою судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.В.Коваленко