Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 349/932/16-ц

провадження № 61-2149св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним та зустрічним позовами - Васючинська сільська рада Рогатинського району Івано-Франківської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року у складі судді Рибія М. Г. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Томин О. О., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який змінив до початку розгляду справи по суті, до Васючинської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області (далі - Васючинська сільська рада, сільська рада) про усунення від права на спадкування, визнання права власності на житловий будинок і господарські будівлі в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що його матір ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власником житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) він прийняв спадщину після смерті матері, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, постійно проживає в будинку, користується присадибною ділянкою, виготовив технічний паспорт на будинок, отримав дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності матері на зазначене нерухоме майно. Інший спадкоємець ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та на користь якого ОСОБА_3 склала заповіт, спадщину не прийняв та не оформив її в установленому законом порядку. ОСОБА_4 був особою похилого віку, у 2011-2012 роках часто хворів, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги. Його дочка ОСОБА_2 проживала в сусідньому селі, однак протягом 30 років не визнавала батька, не надавала йому допомоги та не відвідувала його. Доглядом за ОСОБА_4 в межах своїх можливостей займався він, його дружина та дочка. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3

Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_2 .

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до Васючинської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 , який відносився до суспільної групи «колгоспний двір», проживали її баба ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, однак залишила заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла ОСОБА_4 Оскільки на час смерті ОСОБА_3 членами колгоспного двору були баба і батько, то відповідно до статті 563 ЦК УРСР до ОСОБА_4 перейшла частка ОСОБА_3 в майні колгоспного двору. Тому ОСОБА_4 став одноосібним власником спірного житлового будинку та господарських будівель. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, заповіту на випадок смерті не залишив, тому вона як спадкоємець за законом першої черги (інший спадкоємець за законом першої черги її сестра ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на її користь) звернулася із заявою до нотаріуса про оформлення спадщини після смерті батька, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок та господарські будівлі. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати за нею як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на житловий будинок і АДРЕСА_1 .

Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 як спадкоємцем за законом ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок (літера А) загальною площею 51,8 кв. м, в тому числі жилою площею 37,9 кв. м, стайню (літера В) площею 51,9 кв. м, літню кухню (літера Б) площею 31,6 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 468 грн 53 коп. судових витрат. Стягнуто з Васючинської сільської ради на користь ОСОБА_2 468 грн 53 коп. судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не має права на пред`явлення вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування після смерті ОСОБА_4 , оскільки він не подав позову про право на спадкування після смерті ОСОБА_4 Спадщина після смерті ОСОБА_3 не відкривалася, а ОСОБА_1 не був членом колгоспного двору, тому не набув права на житловий будинок. Встановивши, що протягом останніх років перед смертю ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані, суд дійшов висновку про відсутність факту ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язку щодо його утримання. Задовольняючи зустрічний позов, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 набула право власності на спадкове майно, оскільки спадкодавець був власником спірного житлового будинку та господарських будівель, а спадщину після його смерті прийняла лише його дочка ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилено, а рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що стан ОСОБА_4 не був безпорадним. В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт його проживання в спірному житловому будинку та володіння ним до часу смерті ОСОБА_4 . Висновки суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок не є самочинним будівництвом, а ОСОБА_4 став його власником у 1992 році після введення його в експлуатацію, не відповідають дійсності. Також помилковими є висновок суду першої інстанції про прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_2 прийняла спадщину лише на земельні паї. Суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про те, що спірний житловий будинок належав до суспільної групи «колгоспний двір» і його членом був ОСОБА_4 Будівництво цього будинку здійснювалося всією родиною Носиків та було завершено у 1992 році. Всі інші спадкоємці, які мали право на вказаний будинок, вже померли, а їхні спадкоємці, крім ОСОБА_2 , позову про визнання такого права не заявляли. Єдиним спадкоємцем та особою, яка має право на цей будинок, є він.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2018 року касаційну скаргу разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Рогатинського районного суду Івано-Франківської області.

13 лютого 2018 року справа № 349/932/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 була матір`ю ОСОБА_1

17 березня 1986 року ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповіла своєму сину ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, що підтверджується довідкою Рогатинської районної державної нотаріальної контори від 07 жовтня 2017 року № 1695/01-16.

Згідно з довідкою Васючинської сільської ради від 08 вересня 2016 року № 380 на день смерті ОСОБА_3 з нею проживав син ОСОБА_4 Заповіт від імені ОСОБА_3 посвідчений секретарем Васючинської сільської ради, не змінений і не скасований.

ОСОБА_1 поховав свого брата ОСОБА_4 за власні кошти, до дня смерті вони проживали разом і вели спільне господарство, що підтверджується довідкою Васючинської сільської ради від 29 лютого 2016 року № 109.

До складу домоволодіння по АДРЕСА_1 станом на 25 квітня 2016 року входили: житловий будинок (літера А) загальною площею 51,8 кв. м, в тому числі жилою площею 37,9 кв. м, стайня-стодола (літера В) площею 51,9 кв. м, літня кухня (літера Б) площею 31,6 кв. м, ворота № 1. Реєстрація права власності на зазначений будинок не проводилася, що підтверджується довідкою Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 25 квітня 2016 року № 188.

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Згідно з довідкою Васючинської сільської ради від 08 вересня 2016 року № 381 господарство ОСОБА_4 належало до суспільної групи «колгоспний двір».

В період з 1986 року до 1990 року в господарстві після смерті ОСОБА_3 залишився проживати ОСОБА_4 , суспільна група господарства «колгоспна», що підтверджується погосподарською книгою № 3 господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 З 26 травня 1988 року головою двору зазначено ОСОБА_4 , який на той час був заступником голови колгоспу. Житловий будинок з дерева було збудовано у 1957 (1959) році, а житловий будинок з цегли - у 1992 році.

16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Рогатинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21 червня 2016 року дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

16 серпня 2016 року приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Клід О. Я. було видано ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , а саме на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,4124 га, 0,3172 га, 0,3048 га, які розташовані на території Васючинської сільської ради.

21 вересня 2016 року приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Клід О. Я. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Вказана постанова мотивована тим, що документ, який посвідчує право власності ОСОБА_4 на домоволодіння, відсутній, а інші документи не підтверджують його права власності.

З медичної карти № 1940/2011 вбачається, що ОСОБА_4 було встановлено діагноз - лівобічна пахвинна грижа. 22 березня 2011 року він був госпіталізований, а 27 квітня 2011 року - виписаний з лікарні.

Згідно з інформацією, яка міститься у медичній карті ОСОБА_4 № 26420/1419, у нього була ускладнена катаракта обох очей. 29 жовтня 2013 року ОСОБА_4 був госпіталізований, а 01 листопада 2013 року - виписаний з лікарні.

ОСОБА_4 помер раптовою смертю, що підтверджується протоколом патологоанатомічного дослідження від 13 лютого 2016 року № 133.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його брат ОСОБА_4 страждав різними захворюваннями, у зв`язку з чим перебував у безпорадному стані, потребував допомоги спадкоємця ОСОБА_2 , яка її не надавала.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Щодо вирішення первісного позову ОСОБА_1 до Васючинської сільської ради, ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту перебування його брата ОСОБА_4 у безпорадному стані. Надані на підтвердження цього докази не містять відомостей про такий стан та в чому він виражався, про потребу спадкодавця в допомозі саме його дочки ОСОБА_2 , а також про умисне ухилення її від обов`язку з надання спадкодавцеві допомоги. Крім того, ОСОБА_1 не заявив своє право на спадщину як спадкоємець за законом другої черги після смерті брата ОСОБА_4 , тому його право на спадкування не порушено.

Щодо вирішення первісного позову ОСОБА_1 до Васючинської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок після смерті його матері ОСОБА_3 .

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

З огляду на викладене спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 регулюються нормами ЦК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судами встановлено, що з дня смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_1 повинен був протягом шести місяців вчинити одну з дій, яка б свідчила про прийняття спадщини - фактично вступити в управління або володіння спадковим майном або подати до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Частинами першою, другою статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю.

Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно з частинами першою-третьою статті 563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила Розділу VII «Спадкове право». Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, роз`яснено, що правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після ІНФОРМАЦІЯ_4 спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті

останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , маючи намір на спадкування майна після смерті своєї матері та не погоджуючись з належністю спірного господарства до суспільної групи «колгоспний двір», повинен був протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступити в управління або володіння спадковим майном або подати до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак матеріали справи не містять таких доказів. На час смерті ОСОБА_3 з нею проживав її син ОСОБА_4 на ім`я якого вона склала заповіт, що свідчить про вступ ним у володіння майном. Відомості у погосподарській книзі за 1986-1990 роки (час смерті ОСОБА_3 ) свідчать про належність домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір», тому спадщина на нерухоме майно після смерті ОСОБА_3 не відкривалася, так як у господарстві залишався член колгоспного двору ОСОБА_4 .

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до Васючинської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спірний житловий будинок та погосподарські будівлі в порядку спадкування.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність зустрічного позову, оскільки спадкодавець ОСОБА_4 був власником спірного житлового будинку, після його смерті відкрилася спадщина і єдиним спадкоємцем першої черги є його дочка ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину в установлений законом строк з дотриманням встановленого порядку.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 січня 2018 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов