Провадження № 22-ц/812/1848/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Миколаїв

Справа № 473/1223/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Старжинською О.Є. 30 вересня 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 7 жовтня 2019 року,

у с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Вознесенської міської ради про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона проживала однією сім`єю з 2005 року по день його смерті.

У 2005 році вони з чоловіком за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я ОСОБА_4 - батька чоловіка. Це було гарантією повернення йому коштів, позичених на купівлю квартири, в сумі 700 доларів США.

З травня 2005 року по березень 2006 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 в орендованому житлі, а з березня 2006 року по 11 листопада 2018 року в квартирі АДРЕСА_3 . Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вели спільне господарство, побут, несли спільні витрати на утримання квартири, мали спільний сімейний бюджет.

Для того, щоб оформити куплену квартиру на ім`я чоловіка та повернути борг ОСОБА_4 , позивач продала своє власне житло в Доманівському районі, після чого 20 травня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири між її чоловіком та його батьком.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 74 СК України, позивач просила задовольнити її позов.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 квітня 2019 року було замінено неналежного відповідача Вознесенську міську раду на належного - ОСОБА_2 , спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням цього ж суду від 30 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на частину якої позивачка просить визнати право власності, належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який нотаріально посвідчений 20 травня 2008 року.

Продавцем зазначеної квартири був батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який на час вчинення правочину проживав однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_5 , яка надала згоду на продаж квартири.

Покупець нерухомого майна ОСОБА_3 за сімейним станом був розлучений з 12 січня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Обставин проживання однією сім`єю без укладання шлюбу з ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири нотаріусу не повідомляв. В письмовій заяві нотаріусу підтверджував, що нерухоме майно він купує за власні кошти. На час вчинення правочину з 20 лютого 2006 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з дозволу власника майна ОСОБА_4 , який є його батьком.

ОСОБА_6 з 1 березня 2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . У спірній квартирі вона зареєстрована не була, а квартира АДРЕСА_5 належить їй на підставі договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчено 12 листопада 2007 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу .

Цяпа В.М. і ОСОБА_3 майже одночасно через короткий проміжок часу: 12 листопада 2007 року - ОСОБА_1 та 20 травня 2008 року - ОСОБА_3 придбали кожен нерухоме майно житло, право власності на яке зареєстрували на себе та зареєстрували своє місце проживання за адресою розташування цього майна.

Звертаючись до суду, позивач посилалась на те, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю з 2005 року. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вели спільне господарство, побут, несли спільні витрати на утримання квартири, мали спільний сімейний бюджет. В період спільного проживання, у 2005 році придбали квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі за кошти від продажу належного їй житла, а тому вважала, що відповідно до ст. 74 СК України її позов підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірної квартири спільним майном сторін позивач, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України повинна довести, що на час придбання спірної квартири (12 січня 2005 року по 20 травня 2008 року) вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю і джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Проте, таких доказів суду надано не було.

Довідка з місця роботи позивача в період з 29 серпня 2008 року по 1 липня 2010 року (а.с.18), що була надана на підтвердження позовних вимог не пов`язується з моментом придбання спірного майна, а саме 20 травня 2008 року. Належних доказів про наявність у позивача доходу в період упродовж якого була придбана спірна квартира, який міг би бути використаний в якості внеску до спільних коштів за рахунок яких придбано майно, позивач суду не надала.

Посилання позивачки на те, що на придбання спірного нерухомого майна були використані кошти, які вона отримала від продажу власної квартири не підтверджені належними доказами у справі і спростовуються письмовою заявою ОСОБА_3 нотаріусу про придбання нерухомого майна за його власні кошти (а.с. 92).

До того ж, кошти від продажу належного позивачці майна, були нею використані на придбання власного житла, а саме квартири АДРЕСА_5 , в якій остання і була зареєстрована.

Отже, документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела, що джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Встановлення лише факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки , які не перебувають у шлюбі, без доведення обставин придбання майна за спільні сумісні кошти, не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову.

З огляду на викладене, доводи позивача про доведеність факту спільного проживання, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на положення ст. 74 СК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року