ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/524/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 302000000 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі -Зорянська сільська рада, ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року, ухваленого у складі судді Орендарчука М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його батько ОСОБА_3 був членом колгоспу с. Зоряне, Христинівського району, а після його реорганізації - членом місцевого КСП, та мав право на майновий та земельний пай. Правовстановлюючих документів на земельний пай батько позивача не отримав, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час смерті батька ОСОБА_3 позивач проживав разом із матір`ю в с. Розсішки, Христинівського району.

Не знаючи про можливість захисту спадкових прав позивача, його мати не оформила в його інтересах заяву про прийняття спадщини після смерті батька позивача ОСОБА_3 , а позивач будучи малолітнім, не усвідомлював правового інституту спадщини та не міг захистити своїх спадкових справ.

ОСОБА_1 вважає, що його баба ОСОБА_2 як мати померлого ОСОБА_3 , вступила у зговір із сільським головою с. Зоряне, Христинівського району, та у спрощеному порядку оформила спадщину після смерті сина на земельну ділянку (пай).

Вказує, що рішенням Зорянської сільської ради № 3-10 від 07.08.2002 року ОСОБА_2 була включена в список громадян-власників сертифікатів замість ОСОБА_3 та на підставі вказаного рішення їй видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 015153 від 19.02.2003 року.

На думку позивача, рішення Зорянської сільської ради від 07.08.2002 року є незаконним, оскільки ОСОБА_2 не була членом КСП «Світанок» та не мала права на земельну частку в колективній власності членів КСП. Зазначає, що право на земельну частку входило до складу спадщини після померлого ОСОБА_3 та повинно бути оформлене на підставі Закону України «Про нотаріат».

ОСОБА_1 стверджує, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 та має право на ? частину земельного паю.

Про обставини оформлення ОСОБА_2 спадкового майна позивач дізнався восени 2017 року, чим пояснюється недотримання позивачем строків, визначених ст. 257 ЦК України.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати рішення сесії Зорянської сільської ради Христинівського району від 07.08.2002 року № 3-10 щодо ОСОБА_2 про задоволення її заяви як власниці сертифіката на виділення земельної ділянки у приватну власність в натурі згідно техдокументації по наданню земельних ділянок за рахунок земель колективної власності колишнього КСП «Світанок» та отримання Державного акта про затвердження технічної документації по видачі Державного акта громадянці-власниці сертифіката с. Зоряне ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк позовної давності як пропущений з поважних причин.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду вмотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, з яких можливо було б встановити право позивача на спадкування після смерті ОСОБА_3 , а також позивачем пропущено передбачений законом строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07.08.2019 року та визнати рішення Зорянської сільської ради Христинівського району від 07.08.2002 року № 3-10 щодо ОСОБА_2 незаконним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що право на спадщину після померлого ОСОБА_3 у нього виникло з часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжує існувати до цього часу. На час вступу в силу ЦК України в редакції 2003 року йому було 14 років, тому вважає, що в порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України він є особою, яка прийняла спадщину.

Апелянт вважає, що приймаючи рішення від 07.08.2019 року № 3-10 щодо ОСОБА_2 , Зорянська сільська рада порушила ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вийшла за межі своїх повноважень, привласнила функції нотаріальної контори та обмежила право ОСОБА_1 на спадщину у встановленому законом порядку.

Також апелянт вказує, що на час відкриття спадщини він був неповнолітнім та оскільки спадщина була оформлена не через нотаріальну контору, а Зорянською сільською радою на ім`я ОСОБА_2 , про порушення свого спадкового права він дізнався восени 2018 року, коли ОСОБА_2 повідомила про оформлення нею права власності на земельну частку батька та пообіцяла, що оформить заповіт на його користь.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення обґрунтовано судові витрати на правову допомогу, понесені ОСОБА_2 , однак, не вирішено питання про стягнення вказаних витрат у резолютивній частині рішення суду.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а мотиви апеляційної скарги безпідставними. Також зазначила, що та обставина, що рішенням суду не стягнуто на її користь понесені нею судові витрати, її влаштовує, тому відсутні підстави для скасування рішення Христинівського районного суду від 07.08.2019 року.

Інші учасники провадження своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам не у повному обсязі.

Згідно ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а відповідачка ОСОБА_2 - матір`ю померлого ОСОБА_3 . Дані обставини не оспорюються сторонами.

Рішенням Зорянської сільської ради Христинівського району Черкаської області № 3-10 від 07.08.2002 року затверджено технічну документацію по видачі Державних актів на земельні ділянки громадянам-власникам сертифікатів с. Зоряне (а.с. 6).

На підставі вказаного рішення сільської ради ОСОБА_2 отримала Державний акт на земельну ділянку, площею 2,46 га, право на яку за життя набув померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

На час смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 був неповнолітнім.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги Шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла мати покійного, а його баба, відповідачка у справі - ОСОБА_2 .

Тобто, до правовідносин щодо відкриття та прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Так, згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи наведене, посилання апелянта на те, що право на спадщину після померлого батька у нього виникло з часу відкриття спадщини і продовжує існувати на даний час, є помилковими.

Так, згідно ЦК УРСР спадкоємці після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинні були протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вчинити дії, вказані ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, тобто, до 25.09.2002 року.

Позивачем не надано відповідних доказів того, що до 25.09.2002 року він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном померлого ОСОБА_3 , або його законним представником в його інтересах було подано заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

В позовній заяві позивач вказує, що спадщину після смерті його батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняла мати померлого і його баба - ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач не прийняв спадщину після померлого ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, тому рішенням Зорянської сільської ради Христинівського району не порушено його права на спадкове майно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення Зорянської сільської ради № 3-10 від 07.08.2002 року про затвердження технічної документації для видачі ОСОБА_2 Державного акту на земельну ділянку, відповідає положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Так, ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 , і даний факт позивачем не заперечується, мала право на земельну частку (пай) та отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку, належну померлому.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при викладенні у рішенні пояснень свідка ОСОБА_5 умисно не зазначена інформація, що про існування у ОСОБА_1 права на спадщину, позивачу та свідку стало відомо від ОСОБА_2 восени 2018 року, не спростовують правильності висновків суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що йому стало відомо про існування оскаржуваного рішення сільської ради восени 2017 року, а у апеляційній скарзі стверджує, що йому стало відомо про вказані обставини восени 2018 року. Таким чином, такі суперечності у поясненнях ОСОБА_1 викликають сумніви, тому оцінюються колегією суддів критично.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено, що рішенням Зорянської сільської ради Христинівського району порушено права позивача на спадкове майно.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції у резолютивній частині рішення не вирішено питання про розподіл судових витрат, хоча мотивувальна частина рішення містить обґрунтування розміру судових витрат на правову допомогу, понесених відповідачкою ОСОБА_2 , не є підставою для скасування чи зміни судового рішення. Питання щодо розподілу судових витрат може бути вирішено шляхом постановлення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України, що не є порушенням чинного цивільного процесуального законодавства.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновків, які суперечать один одному, про те, що позов є недоведеним, а також, що позивач пропустив строк позовної давності.

Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

З огляду на статтю 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, про захист якого той звернувся до суду.

Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, прийшовши до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, не застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності.

Така позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2019 року у справі № 187/73/17.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07.08.2019 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. В решті частини рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним - змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складений 22 листопада 2019 року.: