Номер провадження: 22-ц/813/6066/19
Номер справи місцевого суду: 520/5282/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_2. - Огородійчука М.І.,

адвоката відповідача ОСОБА_1. - Чижикова О.П.,

представника третьої особи Київської районної адміністрації ОМР -

Дмітрієва О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чижикова Олега Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, Луцях Тетяна Миколаївна та Чернягіна Наталія Сергіївна , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю та визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., Луцях Т.М. та Чернягіна Н.С. , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю та визнання правочинів недійсними.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25 квітня 2007 року її мати ОСОБА_7 подарувала їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43, 3 кв.м..

У червні 2017 року вона дізналася, що квартира вибула з її власності поза її волею.

Так, 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. посвідчено правочин та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , 1954 року народження, яка, нібито, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її сину - неіснуючій особі ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який нібито зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_2 .

В подальшому, 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири (зареєстрований за реєстровим номером 111) АДРЕСА_1 , укладений між покупцем ОСОБА_1 та продавцем - неіснуючою особою ОСОБА_8 . На підставі зазначеного договору право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 ..

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягиною Н.С., згідно з яким право власності на цей об`єкт було зареєстровано за ОСОБА_9 ..

25 липня 2017 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі зазначених обставин, ОСОБА_2 посилаючись на норми ст. ст. 317-321, 387-388, 391 ЦК України звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати правочин щодо прийняття неіснуючою особою ОСОБА_8 спадщини, яка складається із квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43, 3 кв.м., що належить їй на праві власності; визнати недійсним, та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 28 березня 2017 року приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л., реєстровий номер 96; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 квітня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М, реєстровий номером 111, - недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь власника ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м.; усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 власністю на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м., шляхом позбавлення права на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , 2018 року народження, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , 2009 року народження, та ОСОБА_12 , 2011 року народження, без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Огороднійчук М.І. позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надала пояснення, що спірну квартиру насправді відшукала вона та її чоловік, вони її придбали, однак правовстановлюючі документи було оформлено на свою родичку - ОСОБА_1 ..

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Чижиков О.П. проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що квартира до квітня 2017р. здавалася у найм, в ній мешкала особа на ім`я ОСОБА_13 , який міг зробити відчуження квартири, тому вважає, що квартира вибула з власності позивача з її волі.

Приватний нотаріус Луцях Т.М. в судовому засіданні дала пояснення, що як нотаріус оформляла договір купівлі-продажу від 12.04.2017р. між Козій та ОСОБА_8 , документи та особи ніяких підозр у неї не викликали.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Чижиков О.П. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі, крім представника третьої особи Київської районної адміністрації ОМР, не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 представляють їх адвокати. Від приватного нотаріуса Сімаченко С.Л. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2007 року ОСОБА_7 подарувала позивачу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м., що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., зареєстрованого в реєстрі за номером 1481.

28 березня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. посвідчено правочин та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , 1954 року народження, яка, нібито, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її сину - ОСОБА_8 , який нібито зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_2 .

Згідно зазначеного свідоцтва, спадщина складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., зареєстрованого в реєстрі за номером 1481.

12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири (зареєстрований за реєстровим номером 111) АДРЕСА_1 , укладений між покупцем ОСОБА_1 та продавцем - ОСОБА_8 . На підставі зазначеного договору право власності на спірну квартиру було зареєстровано з ОСОБА_1 ..

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягиною Н.С., згідно з яким право власності на цей об`єкт було зареєстровано за ОСОБА_9 ..

25 липня 2017 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

За ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №5-140цс14).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 своє майно не відчужувала, а воно вибуло з її власності не з її волі, а на підставі неправомірного Свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я її сина ОСОБА_8 , після смерті позивачки ОСОБА_2 ..

Факт того, що позивач ОСОБА_2 на час розгляду справи жива встановлено.

Також судом першої інстанції виявлено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів щодо народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не виявлено.

Таким чином, установлено, що неіснуюча особа ОСОБА_8 прийняв спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить живій особі ОСОБА_2 , та згодом неіснуюча особа ОСОБА_8 відповідно до договору купівлі - продажу від 12 квітня 2017 року продав спірну квартиру ОСОБА_1 ..

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачі по справі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що позивач ОСОБА_2 померла, а ОСОБА_8 є дійсно існуючою особою та сином позивача по справі.

Крім того, в підтвердження доводів апеляційної скарги не надано доказів існування договору найму спірної квартири між ОСОБА_2 та не встановленою особою ОСОБА_14 , та наявність у цієї особи права розпоряджатись майном позивача.

За таких підстав, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таке рішення суду першої інстанції відповідає вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Чижикова Олега Павловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 22 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко