Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 235/6312/16-ц

провадження № 61-22651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року у складі судді Величко О. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Жданової В. С., Курило В. П., Санікової О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 04 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 19 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином умов договору не виконував, унаслідок чого станом на 15 вересня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 65 739,69 грн, яка складається із: 22 387,85 грн - тіло кредиту; 7 082,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 31 312,68 грн - пеня за прострочене зобов`язання; 1 350,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 3 106,65 грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 65 739,69 грн за кредитним договором від 04 березня 2011 року та витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2011 року в розмірі 33 077,01 грн та судовий збір у розмірі 693,34 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи заочне рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність заборгованості відповідача за кредитним договором, але враховуючи, що м. Покровськ, де проживає ОСОБА_1 , належить до населених пунктів, на яких здійснювалася антитерористична операція, норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» звільняють відповідача від обов`язку сплати на користь позивача суми пені.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року в частині стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та штрафу в розмірі 3 106,65 грн (процентна складова) скасовано та відмовлено в задоволенні позовних вимог у цій частині. Резолютивну частину рішення в частині визначення загальної суми боргу в розмірі 33 077,01 грн змінено: визначено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2011 року у розмірі 29 470,36 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 22 387,85 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 7 082,51 грн. Судовий збір у сумі 617,76 грн компенсовано ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що при розгляді справи суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, правильно визначився з правовими нормами, що підлягають застосовуванню до цих правовідносин, обґрунтовано відмовив у стягненні пені, яка відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» стягненню не підлягає, але не врахував, що вказаним Законом забороняється нарахування не лише пені, але й штрафів, тому суд апеляційної інстанції вирішив скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу та відмовити в задоволенні цієї частини вимог.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у квітні 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

У касаційній скарзі заявник зазначає, що не укладав договір на отримання кредиту у розмірі 23 387,85 грн, оскільки за його заявою від 04 березня 2011 року йому було видано картку з кредитним лімітом, збільшеним у подальшому лише до 19 000,00 грн, при цьому з таким лімітом заборгованість за основним тілом кредиту не може становити 22 387,85 грн; судами не було з`ясовано, якого числа та в яких сумах були використані грошові кошти з його карткового рахунку; матеріалами кримінального провадження № 0001366 та самим Банком у своєму листі до слідчого від 27 квітня 2016 року було визнано, що грошові кошти з рахунку відповідача списані несанкціоновано; відповідач не надавав розпорядження Банку на списання грошових коштів з його рахунку; заявником кошти 29 травня та 30 травня 2015 року не перераховувались, у той час, коли відбувались ці операції, він перебував вдома у м. Покровськ, а службою безпеки Банку встановлено, що вхід до системи «Приват24» під його обліковим записом НОМЕР_1 здійснено з IP-адреси у м. Біла Церква; також посилається на пункти 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 квітня 2010 року № 223, згідно з якими користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Окрім цього, заявник зазначає, що розгляд справи у суді першої інстанції проводився за його відсутності, що було визнано апеляційним судом, при цьому право відповідача пред`явити ним зустрічний позов до Банку було втрачено через такі порушення судом норм процесуального права.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року, витребувано матеріали справи з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного договору шляхом підписання анкети-заяви від 04 березня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 19 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Станом на 15 вересня 2016 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 65 739,69 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 22 387,85 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 082,51 грн; пені за прострочене зобов`язання - 31 312,68 грн, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн - 1 350,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 3 106,65 грн.

У період з 21 год 44 хв 29 травня 2015 року по 04 год 39 хв 30 травня 2015 року з карт ОСОБА_1 № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 списані грошові кошти на загальну суму 18 100,00 грн. Списання коштів мало місце через систему «Приват24», вхід до якої здійснено під обліковим записом НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_2 .

За повідомленням тимчасово виконуючого обов`язки начальника слідчого відділу Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області в провадженні вказаного відділу знаходиться кримінальне провадження № 0001366, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 червня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, досудове розслідування по якому триває. Потерпілим за цим кримінальним провадженням визнано ОСОБА_1 , про підозру за цим кримінальним провадженням будь-яким особам не повідомлялось.

Нормативно-правове обґрунтування та висновки Верховного Суду

Щодо процентів за користування кредитом, пені та штрафів

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 04 березня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню за прострочене зобов`язання і пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн та штрафи (фіксовану та процентну складову).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 березня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів Банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (04 березня 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (05 жовтня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, штрафів наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав та матеріали справи не містять, а надані Банком витяг з Тарифів та довідка про зміну умов кредитування відповідачем також не підписані.

При цьому згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів по престижних картках Visa та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 березня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане не враховано судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 7 082,51 грн, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 04 березня 2011 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням наведеного, рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами у розмірі 7 082,51 грн.

Неповне визначення судами попередніх інстанцій підстав відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо пені та штрафів з урахуванням тільки положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та адреси реєстрації відповідача у м. Покровськ (до перейменування - Красноармійськ) не призвело до ухвалення незаконного рішення. Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення в цій частині по суті є правильними, а тому залишає їх у цій частині без змін.

Щодо тіла кредиту

Незважаючи на викладене щодо витягів з Тарифів по престижних картках Visa та Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, що містяться в матеріалах справи, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно з пунктом 1.27 статті 1 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Зважаючи на встановлений ОСОБА_1 кредитний ліміт у розмірі 19 000,00 грн, відсутність у матеріалах справи відповідного підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про наявність кредитної заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту в розмірі 22 387,85 грн.

Отже, оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 отримав від Банку фактичну суму кредиту в розмірі 19 000,00 грн, матеріали справи не містять підтвердження збільшення кредитного ліміту більше цієї суми, про що також зазначає заявник, то колегія суддів дійшла висновку, що саме в такій сумі підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом.

З урахуванням наведеного, рішення судів попередніх інстанцій необхідно змінити в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним тілом кредиту шляхом зменшення цієї суми з 22 387,85 грндо 19 000,00 грн.

Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Доводи касаційної скарги щодо несанкціонованого списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 є ідентичними аргументам, заявленим відповідачем у судах попередніх інстанцій, що були ними розглянуті, та зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення заявником норм матеріального і процесуального права або переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, що не потребує додаткового збирання доказів, однак неправильно застосували норми матеріального права, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваних рішень у частині визначення загальної суми кредиту, присудженої до стягнення з відповідача на користь позивача, а також скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині щодо стягнення процентів за користування кредитом та ухвалення у справі в цій частині нового рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 29 % від суми заявлених вимог), у порядку частин першої-другої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, розподіл судових витрат необхідно змінити: стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідача судовий збір при зверненні з позовом до суду першої інстанції у розмірі 399,62 грн. Беручи до уваги те, що відповідач як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, зазначені витрати у розмірі 399,62 грн компенсуються за рахунок держави.

При цьому позивач зобов`язаний сплатити на користь держави 1 174,06 грн судового збору за подання відповідачем касаційної скарги (1 378,00 ? 120 % ? 71 %).

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути із позивача на користь держави 774,44 грн (1 174,06 грн - 399,62 грн) на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом змінити шляхом зменшення загальної суми заборгованості зі встановленої судом першої інстанції суми в розмірі 33 077,01 грн та зміненої судом апеляційної інстанції до суми в розмірі 29 470,36 грн,до 19 000,00 грнта стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 19 000,00 грн.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 7 082,51 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави 774,44 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко