Номер провадження: 22-ц/813/4440/19
Номер справи місцевого суду: 521/6462/17
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

з участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни,

з участю: представника ОСОБА_2 - адвоката Андріанова Станіслава Сергійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року, ухваленого під головуваннямсудді Маркарової С.В., -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2014 року, реєстровий номер 402, укладеного між відповідачами.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що спірна квартира з 13.11.2001 року належала йому на праві приватної власності.

За договором, який оспорюється, ОСОБА_2 стала власником квартири спірного майна.

Позивач стверджував, що вказаний договір купівлі-продажу майна є недійсним, оскільки при його укладенні ОСОБА_3 ввела в оману ОСОБА_2 , навмисно не повідомивши останню про судовий спір з приводу квартири та наявний борг за комунальні послуги, а також наявність арешту на спірне майно починаючи з лютого 2002 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, задовольнивши його позовні вимоги.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що він є особою чиї права та інтереси порушуються, судом неправомірно було відмовлено в позові у зв`язку з тим, що сторони не пов`язані правовідносинами з приводу договору купівлі-продажу, а також судом розглянута справа за його відсутності.

У відзиві на апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 , зазначається, що рішення суду є законним та обґрунтованим підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не має.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з безпідставності таких вимог, пославшись при цьому, що вимоги закону, визначені статтею 230 ЦК України, обрані ОСОБА_1 , як підстава позову не можуть бути застосовані до договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 4.04.2014 року, реєстровий номер 402, оскільки позивач та відповідачі не пов`язані правовідносинами купівлі-продажу, що само по собі виключає встановлення судом доведеності факту обману, умислу в діях відповідачів, істотності обставин, тощо.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Відповідно до ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04.04.2014 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 402 (а.с. 45-46 т. 1).

При укладені договору нотаріусом встановлені особи сторін договору, перевірена їх дієздатність, належність продавцю ОСОБА_3 відчужуваної квартири.

Спірне майно на час укладення договору належало продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2014 року, реєстровий номер 227 (а.с. 45 т. 1).

Право власності було зареєстровано за ОСОБА_3 31.01.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису 4519934.

Після укладення договору, який оспорюється, відповідач ОСОБА_2 зареєструвала право власності спірну квартиру, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 04.04.2014 року, реєстровий номер 5237522.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції було враховано, що відповідно до загальних засад цивільного судочинства судом захищається порушене право особи, відповідно, позивач має бути носієм певного права, порушення якого обумовило звернення особи за захистом до суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якою правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Підставою застосування судом статті 230 ЦК України, яку ОСОБА_1 обрав підставою даного позову, а саме визнання правочину недійсним є навмисне введення однією стороною правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу).

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, за якою одна сторона правочину, яка діяла під впливом обману повинна довести факт обману, наявність умислу в діях відповідача як другої сторони правочину, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Із зазначеного вбачається, що цивільне законодавство нормативно визначає коло осіб у вказаній категорії справ, а саме, що ними повинні бути протилежні сторони правочину (у даному випадку продавець та покупець), доведення факту обману, наявність умислу в діях відповідача як другої сторони правочину.

Саме позивач, як сторона правочину повинен довести умисел в діях відповідача та істотність обставин, у відношенні яких його ввели в оману, а також сам факт обману.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд помилково дійшов висновку про те, що він не є особою, яка має право на звернення до суду з таким позовом, колегія суддів вважає таким, що не знайшло свого підтвердження.

Більш того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В.В. про витребування майна із чужого незаконного володіння, залишеним без змін апеляційним судом Одеської області від 15.09.2016 року, встановлено, що з досліджених доказів судом не встановлено порушення прав ОСОБА_1 , саме відповідачем ОСОБА_2 , та позивач не довів суду, що він є дійсно належним власником спірної квартири, якому належить право вимоги майна із чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута за відсутності позивача, та його представників, що є підставою для скасування рішення, колегія суддів вважає безпідставними з тих підстав, що справа у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває з квітня 2017 року, була неодноразово відкладена за клопотаннями представників ОСОБА_1 , та з врахуванням принципу пропорційності цивільного процесу, строки розгляду справи, наявність у позивача двох представників як по довіреності так і адвоката Адабаш С.А., яка, зокрема, як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2018 року просила суд відкласти розгляд справи, надавши час на ознайомлення зі справою, в судове засідання 08.11.2018 року безпідставно не з`явилась, з матеріалами справи не знайомилась, жодних клопотань по суті спору не подавала, позивач та представник за довіреністю в судове засідання 08.11.2018 року також не з`явились.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Отже, доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновський районний суд м. Одеси від 22 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 листопада 2019 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра