КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3510/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 755/18805/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року, постановлене у складі судді Арапіної Н.Є. ,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він є власником спірної квартири, у якій зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального органу Бахмут І.М., та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначав, що 20.04.2018 року відповідачем було подано зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18.05.2011 року. 07.08.2018 року суд протокольною ухвалою відмовив у прийнятті зустрічної позовної заяви до розгляду та повернув таку заяву відповідачу. Однак, в рішенні суду відсутні будь-які посилання щодо подання зустрічної позовної заяви та підстави щодо її повернення відповідачу.

Вказував, що судом першої інстанції, всупереч ст. 194, 259, 353 ЦПК України, не винесено окрему письмову ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви та не обґрунтовано повернення заяви у рішенні. Відповідач вважає, що зустрічний позов, що подавався ним, повинен був бути прийнятим до спільного розгляду з первісним позовом, тому що обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову.

Посилався на те, що відповідач у зустрічному позові просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, право користування якою має позивач намір позбавити відповідача. З огляду на те, що ОСОБА_5 (продавець за договором) є сином відповідача, ОСОБА_2, визнання б недійсним договору купівлі-продажу повністю б унеможливило задоволення первісного позову.

Зазначав, що на час укладання договору позивач за первісним позовом ОСОБА_4 володів інформацією про те, що в квартирі зареєстрована сім'я із трьох осіб (ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_6 - мати, ОСОБА_5 - син), проте він уклав спірний договір, та не вимагав зняття з реєстрації всіх осіб до моменту укладення правочину, що свідчить про те, що ні позивач ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 (продавець за договором) не мали наміру встановлення правових наслідків купівлі-продажу квартири.

ОСОБА_4 не проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1, та до цього часу зареєстрований за іншою адресою. За вищевикладених обставин вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 18.05.2011 року є фіктивним правочином та відповідно є недійсним.

Звертав увагу на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2011 року по справі №2-434/11 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2011 року по справі №22-2690/5691/11 встановлено, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була приватизована в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, тобто відповідачами по справі №755/18805/17. Апеляційним судом м. Києва було визнано право відповідача на реєстрацію та проживання у зазначеній вище квартирі. Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_2 має статус ліквідатора на Чорнобильскій АЕС 1 категорії, має другу групу інвалідності та часто хворіє.

Зазначав, що 26.01.2016 року відповідачу було зроблено надскладну операцію на серці. Згідно з рекомендаціями Інституту серця МОЗ України йому потребується постійне спостереження кардіолога за місцем проживання. У разі визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, позбавить його спостереження кваліфікованих медичних спеціалістів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін. Вказував, що у судовому засіданні відповідач підтвердив, що після продажу ним своєї частки в квартирі сину ОСОБА_5 (договір купівлі-продажу від 17 листопада 2006 року) він не проживає в спірній квартирі.

Відповідач повідомив, що він постійно проживає в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, Ѕ частина якого належить йому на праві приватної власності та виділена йому в натурі рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2013 року по справі № 2-20/12 про поділ нерухомого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, та поділ його в натурі, яке набрало чинності 25.02.2013 року. У іншій Ѕ частині будинку проживає інший власник - мати ОСОБА_5 та колишня дружина відповідача ОСОБА_6 У будинку частки виділені в натурі, оскільки мають два окремі входи. Таким чином, відповідач фактично визнав доводи позивача, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити: прийняти до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18.05.2011 року недійсним та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_9 також вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2011 року є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі як член сім'ї колишнього власника, але не проживає.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Виходячи із положень ст. 383, 391, 405 ЦК України та статей 64,150, 156 ЖК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що норми ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї .

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом одну із таких вимог як: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Тому на підставі ст. 16, 317, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, з врахуванням положень ст. 64, 150, 156 ЖК України, виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності відповідачем, який є членом сім'ї колишнього власника квартири, та залишається бути зареєстрованим у вказаній квартирі, не проживаючи у ній.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального і процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Встановивши, що позивач є власником спірної квартири, відповідач не є членом родини позивача, а зареєстрований у квартирі як член сім'ї колишнього власника, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Так, посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що частина квартири раніше належала йому на праві власності і що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2011 року ОСОБА_5 було відмовлено у позові про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Відповідно до даних паспорту відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце його проживання за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 зареєстроване з 23 липня 1985 року ( а.с. 62-64).

Як вбачається з наданої відповідачем копії рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, судом було встановлено, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 у липні 2005 року була приватизована в рівних частках на позивача ОСОБА_5 та його батьків - відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_6

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., від 17.11.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_5 належні їм 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 за 252 500 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття ОСОБА_2, ОСОБА_6 з реєстраційного обліку, Апеляційний суд м. Києва у рішенні від 11 травня 2011 року виходив з того, що відповідачі є членами сім'ї позивача, як власника квартири; вказана квартира для відповідачів є постійним місцем проживання, оскільки іншого житла вони не мають, а тому вправі користуватись спірною квартирою нарівні з позивачем. Таким чином, у цьому рішенні суд вказав, що право відповідача на користування спірною квартирою було пов'язане з тим, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім'ї позивача, як власника квартири.

Разом з тим, задовольняючи даний позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з інших обставин, а саме: що відповідач зареєстрований, але не проживає, у квартирі як член сім'ї колишнього власника, новим власником квартири є позивач ОСОБА_4

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири ( а.с. 55) від 18 травня 2011 року ОСОБА_5 як продавець передав у власність, а ОСОБА_4 як покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,8 к.в., що складається з трьох кімнат, жилою площею 45,6 кв.м.

Документами, що підтверджують право власності продавця є : 1/3 належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 65-461 від 20 липня 2005 року; 2/3 належить на підставі договору купівлі-продажу часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. 17 листопада 2006 року за реєстровим № з-1443.

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 26 травня 2011 року, та відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 липня 2018 року, право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі вказаного договору купівлі-продажу 26 травня 2011 року ( а.с. 56, 70).

Відповідач ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції визнав, що з 2011 року він у спірній квартирі не проживає, ключів від квартири він не має, а фактично проживає за адресою АДРЕСА_2.

Як вбачається з рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, та виділення його в натурі, за ОСОБА_2 суд визнав право власності на 46/100 частин будинку та господарських будівель за адресою АДРЕСА_2 та виділив йому в користування частину приміщень будинку, площею 47,7 кв.м., та господарські будівлі, загальною вартістю 108 572 грн. ( а.с. 99-103).

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не втратив право користування квартирою та є членом сім'ї власника квартири ОСОБА_5, оскільки договір купівлі-продажу від 18 травня 2011 року є фіктивним, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже з 26 травня 2011 року право власності на спірну квартиру належить позивачу ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі до липня 2005 року - як наймач квартири, до 17 листопада 2006 року - як співвласник квартири, а в подальшому - як член сім'ї власника квартири ОСОБА_5, із припиненням права власності якого втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Посилання відповідача на фіктивність договору купівлі-продажу від 18 травня 2011 року також не може бути прийняте до уваги в силу ст. 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Доводи відповідача про те, що реєстрація місця проживання у спірній квартирі йому потрібна у зв'язку з захворюванням серця та необхідністю у зв'язку з цим постійного спостереження кваліфікованих медичних спеціалістів у м. Києві, також висновків суду не спростовують, оскільки у зв'язку з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу часток квартири від 17 листопада 2006 року та припиненням права власності третьої особи ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 травня 2011 року, відповідач ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач до цього часу не зареєстрував своє місце проживання за адресою придбаної ним в 2011 році квартири, - правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо порушення судом норм процесуального права та неправомірної відмови в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18 травня 2011 року недійсним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки винесення судом протокольної, а не як окремий документ, ухвали про відмову у прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 не призвело до неправильного вирішення даного питання, адже виходячи зі змісту протокольної ухвали від 07 серпня 2018 року ( а.с. 108) суд правильно вважав, що позови витікають з різних правовідносин. При цьому ОСОБА_2 не був позбавлений права на звернення до суду з окремим позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Вимоги апеляційної скарги прийняти до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та ухвалити рішення по суті даного позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені позовні вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції та по них не ухвалювалось рішення суду, тоді як відповідно до ст. 24 ЦПК України апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справи, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.