УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 523/9128/18

провадження № 61-46858ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, стягнення грошових коштів за договором найму житла,

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив:

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2007 року, видане державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, що складається з права власності на 19/27 частин будинку АДРЕСА_1;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2007 року, видане державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, що складається з права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 площею 0,0448 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;

- визнати за позивачем право власності на 171/600 частин будинку АДРЕСА_1;

- визнати за позивачем право власності на 171/600 частин земельної ділянки площею 0,0448 га;

- стягнути з відповідача 144 000,00 грн за найм житлової площі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в порядку спадкування за законом, після смерті батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, має право власності на 171/600 частин будинку та 171/600 частин земельної ділянки.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 в частині вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності залишено без розгляду.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

30 жовтня 2018 року (відповідно до відмітки на конверті) ОСОБА_3 направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною, оскільки при її ухваленні суд неправильно тлумачив положення пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та дійшов помилкового висновку про відсутність у провадженні іншого суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Суди встановили, що в липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності та стягнення грошових коштів за договором найму житла.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у цивільній справі № 523/5540/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2018 року у цивільній справі № 1527/2-5399/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відкрито касаційне провадження. У вказаному позові він просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2007 року, видане на ім'я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5, на 19/25 частин будинку АДРЕСА_1 та посвідчене державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори; визнати за ОСОБА_4 право на спадкування за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_6 у розмірі 1/2 частки спадщини, яка складається із 1/2 подружньої частки матері, а саме на 19/100 часток будинку АДРЕСА_1, а також на 1/2 частину спадщини, яка складається з 1/6 обов'язкової долі матері, а саме на 19/300 вказаного домоволодіння.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що

позовні вимоги, пред'явлені ОСОБА_4 у цивільній справі № 1527/2-5399/11 та позовні вимоги ОСОБА_4 у даній цивільній справі є різними, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що в провадженні Верховного Суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши наведене положення закону та обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги, пред'явлені ОСОБА_4 у цивільній справі № 1527/2-5399/11, та позовні вимоги ОСОБА_4 у даній цивільній справі є різними. Тому суд першої інстанції не мав законних підстав залишати вказані позовні вимоги без розгляду.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладені в оскарженому судовому рішенні висновки.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положенням пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення, не є судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи, а при його ухваленні суд апеляційної інстанції правильно застосував норми права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною п'ятою, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, стягнення грошових коштів за договором найму житла.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик