Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 295/10414/13-ц

провадження № 61-45012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрелітбуд», Реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позову та рішень судів

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелітбуд» (далі - ТОВ «Укрелітбуд»), Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції про визнання угоди дійсною, визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 травня та 31 липня 2007 року між ним та ТОВ «Укрелітбуд» укладені договори про надання поворотної фінансової допомоги № 122 та № 139 на загальну суму 840 000,00 грн.

Свої обов`язки щодо надання поворотної фінансової допомоги він виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 22 травня 2007 року № 1 на суму 200 000,00 грн, меморіальним ордером від 31 липня 2007 року № 478/553/00 на суму 450 000,00 грн, меморіальним ордером від 03 серпня 2007 року № 2 на суму 150 000,00 грн та меморіальним ордером від 17 серпня 2007 року № 8 на суму 40 000,00 грн.

Внаслідок існуючої заборгованості, яка виникла із 01 січня 2008 року, між ним та ТОВ «Укрелітбуд» 02 вересня 2010 року укладена угода про погашення заборгованості, згідно з якою майно, яке належало на праві власності ТОВ «Укрелітбуд» у рахунок часткового погашення заборгованості за вказаними договорами поворотної фінансової допомоги передане йому у власність на загальну суму 523 779,64 грн, у тому числі нерухоме майно, а саме арочний склад (ангар), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ТОВ «Укрелітбуд» ухилялося від нотаріального посвідчення зазначеної угоди від 02 вересня 2010 року, посилаючись на відсутність грошових коштів для посвідчення договору.

У зв`язку із цим, він позбавлений права розпоряджатися належним йому майном, оскільки угода від 02 вересня 2010 року не посвідчена нотаріально і не зареєстрована у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції.

Із урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати дійсною, укладену 02 вересня 2010 року між ним та ТОВ «Укрелітбуд» угоду про погашення заборгованості за договорами про надання повторної фінансової допомоги від 22 травня 2007 року № 122 та від 31 липня 2007 року № 139 щодо відчуження нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на нерухоме майно - арочний склад (ангар) на АДРЕСА_1 ; зобов`язати Реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції зареєструвати за ним право власності на вказаний арочний склад (ангар).

Відповідач у судовому засіданні повністю визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07 квітня 2014 року позов задоволено частково. Визнано дійсним укладений 02 вересня 2010 року між ТОВ «Укрелітбуд» та ОСОБА_1 договір про погашення заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги від 22 травня 2007 року № 122 та від 31 липня 2007 року № 139. Визнати за ОСОБА_1 право власності на арочний склад (ангар), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося його виконання шляхом передачі майна, проте ТОВ «Укрелітбуд»ухиляється від нотаріального посвідчення вказаної угоди, чим порушує права ОСОБА_1 на розпорядження належним йому майном.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирського суду від 04 липня 2018 року ОСОБА_2 залучена до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу, поданою Прокуратурою Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради задоволено. Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що

оспорювана угода підлягала і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому не може бути визнана судом дійсною на підставі статті 220 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки набув його на підставі відплатного договору та ТОВ «Укрелітбуд» не мало право його відчужувати. Апеляційний суд незаконно відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її представника у відпустці.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшли доповнення та зміни до касаційної скарги на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року, яка подана протягом тридцяти днів із дня вручення оскаржуваного судового рішення, в якій заявник додатково зазначала, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив поняття загального строку позовної давності з поняттям строку на оскарження заочного рішення суду, посилалася на праві позиції Верховного Суду України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 та Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 904/8637/17.

У грудні 2018 року від Прокуратури Житомирської області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , уяких Прокуратури Житомирської областіпросить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали справи та надано строк на подання відзиву.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що за договорами від 22 травня та 31 липня 2007 року ОСОБА_1 надав ТОВ «Укрелітбуд» поворотну фінансову допомогу на загальну суму 840 000,00 грн.

У зв`язку із невиконанням ТОВ «Укрелітбуд» зобов`язання за вказаними договорами, останнє, у рахунок часткового погашення заборгованості на суму 523 779,64 грн, 02 вересня 2010 року уклало з ОСОБА_1 угоду про передачу нерухомого майна, у тому числі спірного арочного складу (ангару), розташованого на АДРЕСА_1 , яке належало ТОВ «Укрелітбуд» на підставі рішення постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 23 липня 2007 року, що підтверджено витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 липня 2007 року № 15352670 та від 08 жовтня 2007 року № 16191363, витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 жовтня 2007 року та передало вказане майно ОСОБА_1 згідно з актом прийому-передачі від 05 вересня 2010 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення угоди від 02 вересня 2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що оспорювана угода підлягала і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому не може бути визнана судом дійсною на підставі статті 220 ЦК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем арочного складу (ангару), розташованого на АДРЕСА_1 , з огляду на те, що останній не набув права власності на вказане майно у порядку, передбаченому цивільним законодавством України.

Посилання заявника у касаційній скарзі на положення статті 388 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма регулює відносини щодо витребування майна від добросовісного набувача, що не є предметом спору в цій справі.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що Прокуратура Житомирської області, яка діяла в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради, пропустила трирічний строк позовної давності, є безпідставним, оскільки законодавством України не передбачено застосування позовної давності при зверненні до суду із апеляційною скаргою. Вимоги щодо строку на апеляційне оскарження та порядок поновлення таких строків урегульовано приписами статті 354 та частини другої статті 358 ЦПК України. Поновлюючи Прокуратурі Житомирської області, яка діяла в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради, строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, встановивши, що Житомирська обласна рада не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, копію оскаржуваного рішення представники Прокуратури Житомирської області отримали лише 04 квітня 2018 року, правильно застосував наведені норми та обґрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження. При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факта, а тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд незаконно відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її представника у відпустці, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разіпершої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З аналізу цієї норми вбачається, що повідомлені учасником справи причини неявки повинні бути визнанні судом поважними.

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що неявка позивача (її представника) є неповажною, оскільки нею не зазначено прізвища представника, не надано документів про представництво її інтересів у суді, доказів перебування представника у відпустці. Крім того, зазначене клопотання не містило жодних відомостей щодо причин неявки в судове засідання самого позивача.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи ґрунтуються на положеннях чинного процесуального законодавства, підстави для скасування оскарженої постанови відсутні.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик