Єдиний унікальний номер 236/2993/18 Номер провадження 22-ц/804/592/19

Головуючий в 1 інстанції: Саржевська І.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/2993/18 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати,-

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_2,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року (суддя Саржевська І.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого останній послався на те, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнений у звязку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому зазначені виплат.

Просив суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 450,31 гривень, заробітну плату за час вимушеного простою в розмірі 15168,80 гривень, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 9 174,66 гривень, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 11 742,88, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за лютий 2016 року липень 2016 року у розмірі 11 384,74 грн., за період з березня 2017 року по квітень 2017 року у розмірі 1 590,86 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в розмірі 15 168,80 грн. за період з 20.03.2017 по 17.07.2017; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 9 174,66 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11 742,88 грн., а всього 49 061,94 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів); стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 9 342,02 грн.; в задоволені позовних вимогах ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовлено; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у 676,61 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у звязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у м. Луганськ, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Луганська дирекція залізничних перевезень за дорученням ПАТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки та інші документи знаходилися відповідно в її будівлях у м. Луганську.

Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні ПАТ «Укрзалізниця» господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганськ. Визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання відповідачем своїх зобовязань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ "Укрзалізниця", що знаходиться, в тому числі у м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

У звязку з зазначеним відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема, у м. Луганськ, за місцем роботи позивача по справі, що обумовлено поважними причинами, та не має обєктивної можливості підтвердити факт виконання позивачем своїх професійних обовязків.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 27.04.2017 року припинено дію довіреності від 28.10.2016 року, відповідно до якої було уповноважено начальника та заступника начальника Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління здійснювати дії, повязані з діяльністю підрозділу, у тому числі видавати та підписувати від імені підрозділу розпорядчі документи, затверджувати внутрішні документи з питань що стосуються діяльності підрозділу.

Щодо стягнення вихідної допомоги, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, зазначає, що суд першої інстанції не врахував надані відповідачем розрахунки, не врахував, що розрахунки позивача складені з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку середня заробітна плата для вихідної допомоги при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, тобто враховуючи, що протягом останніх двох календарних місяців (травень - червень 2017 року) позивач не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за березень - квітень 2017 року. Вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку складає 3 998,07 грн., про що відповідачем суду надана відповідна довідка - розрахунок. Отже, стягнута з відповідача вихідна допомога у сумі 9 174,66 грн. завищена 3 868,26 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з прошенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Зазначене судом першої інстанції не враховано, компенсацію обчислено, виходячи з суми нарахованого доходу, а не того, що підлягає виплаті.

Відповідно до п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України щодо оподаткування загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, сума компенсації за 2017 рік повинна складати 4158,62 грн. Стягнута судом першої інстанції компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 9 342,02 грн. збільшена на 5 209,23грн.(а.с. 101-106).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, помилково прийняв до уваги як доказ наданий відповідачем ОСОБА_4 висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Вважає, що наданий відповідачем ОСОБА_4 висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не є встановленим чинним законодавством документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, тому не може бути застосований при вирішенні питання про виплату компенсації при затримці розрахунку при звільненні працівників.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, суд не застосував положення ст. 117 КЗпП та не керувався пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року, вважаючи наданий відповідачем ОСОБА_4 висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, належним доказом.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказав доводи, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці БТ-І № 4735449 ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із Луганським відділенням ДП «Донецька залізниця» починаючи з 1987 року на різних посадах; 17.05.2016 переведений машиністом електропоїзда цеху експлуатації локомотивів пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ (а.с.9-14).

Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Закону України«Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 р. № 4442-VI та постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 № 200.

Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН та наказом начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року № 104/ОД, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничі підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» встановлено простій по причинам, незалежи від працівників (а.с.38-40).

Наказом (розпорядженням) № 552/ОС від 17 липня 2017 року, на підставі пункту статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із скороченням штату, ОСОБА_2 звільнено. Наказ видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". В наказі зазначено, що шуліка А.В. має право на вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку; компенсацію за 46 днів відпустки (а.с. 16).

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи ОСОБА_2, сума нарахованого доходу (заробітна плата) за 1-2 квартал 2016 року-дані відсутні, 3 квартал 2016 року 25 500,21 грн., 4 квартал 2016 року - 28900,98 грн., за 1 квартал 2017 року - 22430,29 грн., інформація за 2-4 квартал 2017 року - дані відсутні (а.с.15).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, розмір нарахованої заробітної плати позивачу (код 40150216) за липень 2016 року становить 6 284,03 грн., березень 2017 року становить 6 321,62 грн., за лютий-червень 2016 року та квітень-липень 2017 року дані відсутні (а.с.79-80).

Наказом в.о.начальника ВР «Родаківського моторвагонного депо» ОСОБА_5 від 17.03.2017 № 104/ОД було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року, з 0 год. 00 хв. (а.с.40).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено наявність заборгованості по заробітній платі за період лютий-липень 2016 року, у розмірі 11384,74 грн., за березень квітень 2017 року частково, з урахуванням виплаченої суми відповідно до видаткового касового ордеру - 2474,71 грн., сума становить 1590,86 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в розмірі 15168,80 грн. за період з 20.03.2017 по 17.07.2017; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 9174,66 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11742,88 грн., а всього 49061,94 грн. Відсутність первинних документів не позбавляє відповідача обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідачем не надано суду доказів, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у письмових доказах, наданих позивачем, не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, позивач відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів, яка складає з лютого 2016 року по листопад 2017 року складає за підрахунками суду 4155,43 грн. заборгованість за лютий-липень 2016 року; 5186,59 грн. - за березень-липень 2017 року, всього 9342,02 грн.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав..

Матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебував з ним у трудових відносинах, починаючи з 1987 року на різних посадах; 17.05.2016 переведений машиністом електропоїзда цеху експлуатації локомотивів пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ (а.с.9-14). Наказом першого заступника структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 липня 2017 року № 552/ОС ОСОБА_2 звільнено 17 липня 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (а.с. 16).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги відповідач не оспорює і той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Наказом в.о. начальника ВР «Родаківського моторвагонного депо» ОСОБА_5 від 17.03.2017 № 104/ОД було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року, з 0 год. 00 хв.; оплату за час простою проводити у розмірі 2/3 встановленого посадового окладу за весь час простою в робочі зміни згідно графіку роботи (а.с.40).

Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН та наказом начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року № 104/ОД, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничі підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» встановлено простій по причинам, незалежи від працівників(а.с.38-40).

Порядок оплати часу простою, зазначений у цих наказах, відповідає положенням ст. 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Посадовою особою відповідача - в.о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_5 та головним бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_6 позивачу видана довідка - розрахунок оплати простою, згідно якої оплата простою позивача за квітень 2017 року (157 годин) складає 4207,60 грн., за травень 2017 року (159 годин) 4261,20 грн., за червень 2017 року (158 годин) 4234,40 грн., за липень 2017 року (92 години) 2465,60 грн., (а.с.21). всього за період з квітня по липень 2017 року 15 168,80 грн., що відповідає умовам оплати простою, зазначеним в наказах начальника Луганської дирекції залізничних перевезень № 55-ДН від 13.03.2017 року та № 58-ДН від 16.03.2017 року, а також в наказі в.о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17.03.2017 року № 104/ОД та нормам ст. 113 КЗпП України щодо оплати простою не з вини працівника з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними.

Доводи відповідача про відсутність первинних документів в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що унеможливлює нарахування заробітної плати в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, є необґрунтованими.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду надано копії наказів начальника виробничого підрозділу "Родаківське моторвагонне депо" структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17.03.2017 року № 104/ОД, а також наказів начальника Луганської дирекції залізничних перевезень № 55-ДН від 13.03.2017 року та № 58-ДН від 16.03.2017 року про встановлення простою, які видані на підставі наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року № 384-Н, оригінал якого має бути у відповідача, оскільки регіональна філія «Донецька залізниця» станом на час видання наказу 15 березня 2017 року була розташована на території, яка контролюється органами державної влади України, а саме, у м. Лиман Донецької області, там же здійснює адміністративну діяльність і її структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень».

Той факт, що відповідач має відомості про розмір тарифної ставки позивача, підтверджується доданими відповідачем до відзиву на позовну заяву довідками - розрахунками від 28.09.2018 року середньомісячної заробітної плати (а.с. 59), оплати середньоденної заробітної плати (а.с.60), згідно яких у відповідача є відомості щодо заробітної плати позивача за березень квітень 2017 року.

На підтвердження виконання наказу начальника виробничого підрозділу "Родаківське моторвагонне депо" від 17.03.2017 року № 104/ОД та наказів начальника Луганської дирекції залізничних перевезень № 55-ДН від 13.03.2017 року та № 58-ДН від 16.03.2017 року про встановлення простою щодо явки працівників, які знаходяться на простої, на робочі місця, (а.с. 38, а.с. 39, а.с.40) позивачем надані копії журналу обліку приходу-уходу локомотивних бригад пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ, згідно з якими, явка позивача на робоче місце: у березні - 12 днів, квітні-24, травні-24, червні -24, за липень 14 (а.с.26-37).

Доводи апеляційної скарги про те, що 27 квітня 2017 року відповідачем припинено дію довіреності від 28 жовтня 2016 року, відповідно до якої начальника та заступника начальника Родаківського моторвагонного депо було уповноважено здійснювати дії повязані з діяльністю підрозділу, у тому числі видавати та підписувати від імені підрозділу розпорядчі документи та затверджувати внутрішні документи з питань що стосуються діяльності підрозділу, є недоведеними. В матеріалах справи відсутні як довіреність від 28 жовтня 2016 року, так і відомості щодо її припинення з 27 квітня 2017 року, відсутні докази, що довіреність від 28 жовтня 2016 року була видана саме на імя в.о. начальника виробничого підрозділу "Родаківське моторвагонне депо" ОСОБА_5, яким підписані довідки та табелі обліку використання робочого часу.

Відповідно до частини 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, в тому числі і щодо виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо», позивач на виконання наказу виходив на своє робоче місце до дня звільнення, на день його звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року від виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» до СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду.

По-перше, згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

По-друге, з матеріалів справи, а саме, доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126 - 221 102, який складений на замовлення ПАТ «Укрзалізниця», встановлено, що:

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 688-Н від 13.05.2017 року «Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» створена робоча комісія з працівників регіональної філії «Донецька залізниця» до моменту закінчення скорочення штату працівників Луганської дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 899-Н від 26.06.2017 року «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганської дирекції залізничних перевезень» уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії «Донецька залізниця», оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією «Донецька залізниця» через каси структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» за місцем їх знаходження (м. Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» (а.с. 61-69).

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обовязок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» не надав суду першої інстанції документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ні про відсутність такої заборгованості, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі за час простою за березень - липень 2017 року у розмірі 15 168,80 грн.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність обєктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обовязків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за квітень - липень 2017 року не наводить. Доказів про те, що в.о. начальника виробничого підрозділу "Родаківське моторвагонне депо" ОСОБА_5, в.о. головного бухгалтера ОСОБА_6, якими підписані довідка - розрахунок оплати простою, були позбавлені компетенції видавати такі довідки, здійснювати відповідні нарахування, відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що обєктивно унеможливлюють виконання обовязків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У звязку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у звязку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обовязки на цих виробничих потужностях у звязку із скороченням штату, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, обєктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область місто Донецьк вул. Артема, 68 та Луганська область місто Луганськ вул. Кірова, 44, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобовязання перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обовязків .

Проте форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обовязок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходилася з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою вона згідно графіку роботи виходила на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати їй часу простою з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Отже, підстави для скасування рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за лютий липень 2016 у розмірі 11384,74 грн., за період з березня 2017 по квітень 2017 року у розмірі 1590,86 грн., заборгованість по заробітній платі за час простою з 20 березня по 17 липня 2017 року у сумі 15 168.80 грн. грн.,відсутні.

Згідно наказу від 17 липня 2017 року № 552/ОС про припинення трудового договору позивач має право на компенсацію за 46 днів невикористаної відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 31), що відповідачем визнається.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судом першої інстанції на користь позивача стягнуто вихідну допомогу у звязку із звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 9 174.66 грн. згідно довідки - розрахунку вихідної допомоги, яка видана позивачу виробничим підрозділом "Родаківське моторвагонне депо" та згідно якої вихідна допомога позивачу нарахована, виходячи із заробітної плати за лютий - березень 2017 року.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у звязку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В період з березня по червень 2017 року позивачем фактично відпрацьовано лише 95 годин у березні 2017 року, за які йому нарахована заробітна плата у сумі 3055.20 грн. Тобто середньо годинний заробіток позивача складає 32,16 грн. (3055,20 : 95 ).

Норма робочого часу за березень 2017 року складає 173 годин, за квітень 2017 року - 157 години, тобто середньомісячна норма робочого часу за два календарні місяці складає 165 годин (173 год. + 157 год. =330 год. : 2) і відповідно середня місячна заробітна плата складає 5 306,4 грн. (32,16 х 165 год.). Саме з такого розрахунку виходив відповідач, надавши суду першої інстанції довідку - розрахунок від 28.09.2018 року № 300/2 оплати середньомісячної заробітної плати (а.с.60 ).

Підстави для врахування при обчисленні середньомісячного заробітку позивача для виплати вихідної допомоги заробітної плати за лютий 2017 року, з урахуванням якої позивачу виробничим підрозділом нарахована вихідна допомога у розміру 9174.66 грн. (а.с. 24), відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про неправильний розрахунок вихідної допомоги при звільненні є обґрунтованими і рішення суду в цій частині підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 5 306,40 грн.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що позивач звільнена 17 липня 2017 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передували звільненню, тобто за період з липня 2016 року по червень 2017 року, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Виробничим підрозділом "Родаківське моторвагонне депо" обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснено виходячи із заробітної плати за період з квітня 2016 року по березень 2017 року, тобто середньоденна заробітна плата за цей період в розмірі 255.28 грн. та відповідно компенсація за 46 днів відпустки у розмірі 11 742,88 грн. обчислена з порушенням п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Проте з розрахунком середньоденного заробітку відповідача апеляційний суд також не погоджується.

Відповідно до абзацу 6 п. 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що позивач з 16 березня 2017 року у звязку із простоєм не працювала та за нею заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 16 березня 2017 року по 30 червня 2017 року виключається з розрахункового періоду. Відповідач виключив з розрахункового періоду час простою, а саме, квітень-червень 2017 року. Проте взявши за березень заробітну плату у сумі 5 903.93 грн., яка позивачу нарахована за період до 16 березня 2017 року (до встановлення простою), тобто за 15 календарних днів, відповідач за березень 2017 року для розрахунку взяв 30 календарних днів замість 15 календарних днів, за які нарахована заробітна плата, внаслідок чого середньоденна заробітна плата позивач у розмірі 255,28 грн. та відповідно компенсація за невикористану відпустку у розмірі 11 742,88 грн. ним нарахована не вірно.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 липня 2016 року по 15 березня 2017 року складає 72216,03 грн., а кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 259, середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 278,83 грн. (72216,03 : 259) і відповідно компенсація за 46 днів невикористаної відпустки складає 12 826,18 грн. (278,83х 46 днів).

Судом на користь позивача стягнута компенсація за невикористану відпустку у розмірі 11 742,88 грн. згідно заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

З урахуванням вищезазначеного, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати для визначення компенсації за невикористану відпустку, тому рішення суду підлягає зміні зі стягненням з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані 46 днів щорічної відпустки у сумі 12 826,18 грн. і це не є виходом за межі позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача в оспорюваній відповідачем частині рішення підлягає стягненню:

- заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 13 575,60 грн., з яких заборгованість за березень - квітень 2017 року у сумі 1 590,86 грн., заборгованість за лютий - липень 2016 року у сумі 11 384,74 грн. (з цих сум податки та інші обовязкові платежі вже утримані);

- заробітна плата за час простою у сумі 15 186,80 грн., з яких за квітень 2017 року 4207,60 грн., за травень 2017 року 4261,20 грн., за червень 2017 року 4 234,40 грн., за липень 2017 року 2465,60 грн.;

- компенсація за невикористані 46 днів щорічної відпустки у сумі 12 826,18 грн.;

- вихідна допомога при звільненні у сумі 5 306,4 грн.

Відповідно до п. 3 частини 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для зміни судового рішення.

Заборгованість по заробітній платі за час простою у сумі 15186,80 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 12 826,18 грн.; вихідній допомозі при звільненні у сумі 5 306,40 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Проте, розраховуючи компенсацію втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів). Судом першої інстанції компенсація обчислена з суми нарахованого позивачу доходу, з якої податки і обовязкові платежі не утримані, що призвело до її завищення, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Крім того, судом в рішенні суду не наведено розрахунок цієї компенсації.

Судом встановлено, що заборгованість позивачу по виплаті заробітної плати за лютий - липень 2016 року складає 11 384,74 грн. (з цих сум податки та інші обовязкові платежі вже утримані).

Враховуючи, що на теперішній час у відповідача відсутня можливість внаслідок дії форс-мажорних обставин надати суду відомості щодо заборгованості за кожний місяць, апеляційний суд при розрахунку компенсації виходить з того, що зазначена заборгованість є заборгованістю за липень 2016 року.

Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 26 листопада 2018 року - на день постановлення рішення судом першої інстанції.

Компенсація втрати частини грошових доходів за липень 2016 року станом на 26 листопада 2018 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з серпня 2016 року по жовтень 2018 року, складає 3 510,67 грн. ( 11 384,74 грн. х 1,308 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з серпня 2016 року по жовтень 2018 року).

Заборгованість по виплаті заробітної плати за березень - квітень 2017 року складала 4 065,57 грн. (з цієї суми податки та інші обовязкові платежі вже утримані), з яких 4 вересня 2017 року позивачу виплачено 2474,71 грн. і на теперішній час заборгованість складає 1590,86 грн.

Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень 2017 року у сумі 2474,71 грн. станом на 26 листопада 2018 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з травня 2017 року по серпень 2017 року, складає 74,24 грн. (2474,71 грн. х 1,03 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по серпень 2017 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень 2017 року у сумі 1590,86 грн. станом на 26 листопада 2018 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з травня 2017 року по жовтень 2018 року, складає 100,22 грн. ( 1590,86 х 1,063 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по жовтень 2018 року).

Заборгованість по заробітній платі за час простою у сумі 15 186,80 грн., з яких за квітень 2017 року 4 207,60 грн., за травень 2017 року 4 261,20 грн., за червень 2017 року 4 234,40 грн., за липень 2017 року 2 465,60 грн.; по компенсації за невикористані 46 днів щорічної відпустки у сумі 12 826,18 грн.; вихідній допомозі при звільненні у сумі 5 306,40 грн. судом обчислена без утримання податків та інших обовязкових платежів, а тому для нарахування компенсації на ці доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до п. 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%, про що відповідач детально зазначає у відзиві на позовну заяву (а.с. 66 - 72).

Компенсація з цих грошових доходів станом на 26 листопада 2018 року складає:

Місяць, рік Сума нарахованого доходу (грн.) ПДФО

(грн.) Військовий збір (грн.) Сума не виплаченого доходу (після утримання податків)

(грн.) Коефіцієнт приросту споживчих цін Сума компенсації

(грн.)

квітень 2017 4 207,60 грн. 757,37 63,11 3387,12 0,17

за період з травня 2017 по жовтень 2018 575,81

травень 2017 4 261,20 767,01 63,92 3430,27 0,163

за період з червня 2017 по листопад 2018 599,13

червень 2017 4 234,40 762,19 63,52 3408,69 0,149

за період з липня 2017 по листопад 2018 507,89

липень 2017 20 598,18

(2 465,60 + 12 826,18 + 5 306,40 ) 3707,67 308,97 16581,54 0,128 за період з серпня 2017 по листопад 2018 2122,44

всього 3805,27

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків виплати доходів за лютий - липень 2016 року, березень-квітень 2017 року та за квітень-липень 2017 року складає 7 490,40 (3510,67 +74,24+100,22+3 805,27 )

Отже, рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у сумі 9 342,02 грн. підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у сумі 7 490,40 грн.

Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 підтверджує відсутність вини відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні, отже відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідач не заперечує, що в день звільнення 17 липня 2017 року розрахунок з позивачем проведений не був і не проведений до теперішнього часу. Проте посилається на те, що з 20 березня 2017 року щодо відповідача засвідчено дію форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання ним своїх зобовязань відповідно до ст. 47, ст. 116 КЗпП України, що свідчить про відсутність вини відповідача.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач працювала у виробничому підрозділі "Родаківське моторвагонне депо", який був розташований у сел. Родакове Словяносербсткого району Луганської області та входив до складу структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", який був розташований у м. Луганську.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт. Родакове Слов'яносербського району Луганської області та м. Луганськ належать до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Всі населені пункти Слов'яносербського району Луганської області та м. Луганськ згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р віднесені до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15.03.2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) засвідчено настання для ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" обставин непереборної сили з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", зокрема, щодо виконання зобовязань перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України (а.с. 80 - 88).

Відповідно до частини 3 ст. 14 Закону України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац третій частини третьої статті 14 у редакції Закону України від 02.09.2014 р. № 1669-VII).

Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджений рішенням Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина 1 ст. 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Отже, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підготовлений Торгово-промисловою палатою України у відповідності з її компетенцією та у порядку, встановленому законом, та підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги позивача про те, що зазначений науково-правовий висновок не є належним та допустимим доказом у цій справі.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між АТ "Укрзалізниця" та позивачем з 12 квітня 2017 року на тимчасово окупованій території Луганської області виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов'язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що виключає відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 23.03.2016 року у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16; від 11.05.2016 року у справі № 6-383цс16; від 25.05.2016 року у справі № 6-948цс16), та узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.02.2019 року у справі №408/2331/17 та від 16.01.2019 року у справі № 335/9304/17-ц.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно правового висновку ОСОБА_7 Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

При поданні апеляційної скарги позивачем ОСОБА_2 було заявлено клопотання про відстрочення їй сплати судового збору до ухвалення судового рішення за її апеляційною скаргою.

Ухвалою судді доповідача Донецького апеляційного суду від 21 січня 2019 року сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року позивачу ОСОБА_2 відстрочено до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, судові витрати по сплаті судового збору з апеляційної скарги у сумі 2 248,91 грн. покладаються на позивача і відповідно підлягають стягненню з нього на користь держави, оскільки на час постановлення судового рішення судом апеляційної інстанції не сплачені.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за лютий - липень 2016 року, за березень - квітень 2017 року, заробітної плати за час простою за березень - липень 2017 року, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, рішення суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 676,61 грн. також підлягає зміні.

Від сплати судового збору з цих позовних вимог позивач звільнена на підставі п. 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З позовних вимог про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за лютий - липень 2016 року, за березень - квітень 2017 року, заробітної плати за час простою за березень - липень 2017 року, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у загальній сумі 51 536,65 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 7490,40 грн., всього на суму 59 027,05 грн., підлягав сплаті судовий збір у розмірі 704,80 грн. Апеляційним судом позовні вимоги задоволено у сумі 53 785,38 грн. Тобто пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір, пов'язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, у сумі 642,21 грн.

В апеляційній скарзі відповідач оспорював суму 58 403,96 грн., з яких 11384,74 грн. - заборгованість по заробітній платі за лютий 2016 року липень 2016 року, 1590,86 грн. - заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по квітень 2017 року,15 168,80 грн. - оплата за час простою, 9174,66 грн. - вихідна допомога, 11 742,88 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 9 342,02 грн. - компенсація втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати. З апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 057,20 грн. (а.с. 107).

В оспорюваній відповідачем частині судового рішення апеляційним судом позовні вимоги позивача задоволено на суму 53 785,38 грн., тобто апеляційні вимоги відповідача задоволено на суму 4 618,58 грн. ( 58 403,96 53 785,38).

Отже, пропорційно до задоволених позовних вимог з держави на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір, пов'язаний з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 83,60 грн.

Відповідно до частини 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 642,21 грн. у звязку із розглядом справи у суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у звязку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 83,60 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню різниця у компенсації судових витрат у сумі 558,61 грн. (642,21 83,60)..

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати та судового збору, змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 5 306 (пяти тисяч трьохсот шести) гривен 40 копійок; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12 826 ( дванадцять тисяч вісімсот двадцять шість) гривен 18 копійок та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7 490 (сім тисяч чотириста девяносто) гривен 40 копійок.

Зобовязати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_2 доходу утримати з цієї суми податки та інші обовязкові платежі.

Стягнути з ОСОБА_3 товариства "Українська залізниця" на користь держави різницю у компенсації витрат по сплаті судового збору у розмірі 558 (пятсот пятдесят вісім )гривен 61 копійку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 248 (двох тисяч двохста сорока восьми) гривен 91 копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючого: О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_8