Єдиний унікальний номер 236/2766/19 Номер провадження 22-ц/804/2844/19

Головуючий у 1-й інстанції Саржевська І.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Корчистої О.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 236/2766/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року (суддя Саржевська І.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, повне судове рішення складено 10 вересня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати, у зв`язку з чим просила стягнути з АТ «Українська залізниця» заборгованість за частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 880,64 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 16 березня по 17 липня 2017 року в сумі 11 960,48 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6 024,67 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6 393,92 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість за частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 880,64 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 16 березня по 17 липня 2017 року в сумі 11 960,48 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6 024,67 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6 393,92 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати 1 808,60 грн. Зобов`язано АТ «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Крім того, на виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. У зв`язку з зазначеним, на теперішній час відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості. В свою чергу, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938, змінено тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 по 17.07.2017 працювала на посаді інспектора з кадрів ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом начальника Луганської дирекції залізничних перевезень від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.

Згідно з Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 2728-ОС від 17.07.2017 ОСОБА_1 з 17.07.2017 звільнена з посади інспектора з кадрів ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 32 дні відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (формаОК-5) від 01.07.2019, розмір нарахованої заробітної плати позивачу(код 40150216) за березень 2017 року 5 468,06 грн., квітень-липень 2017 року відомості відсутні.

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи, довідки-розрахунки заробітної плати та розрахункові листи (табуляграми) за період з березня липень 2017 року. З розрахунку заробітної плати за березень - червень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані, головним бухгалтером, працівником кадрових служби, головним інженером, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 12 дні, за квітень, за травень, за червень, за липень «0».

Відповідно до копії журналу обліку приходу-уходу з роботи працівників дистанції (контори), які знаходяться на простої у ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень», ОСОБА_1 перебувала у простої у березні 10 днів(80 год.), у квітні 19(152), у травні 20(159), у червні 20(159), у липні 11(88).

У своєму відзиві представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 року у сумі 1 672,96 грн., про що свідчить відомість на виплату грошей № НОМЕР_2 , проте у позові зазначеної позовної вимоги не було.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в період встановленого простою позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою. Даних, що наведені суми були виплачені позивачу, відповідачем не надано. Суд погодився з розрахунками позивача, які представником відповідача не спростовані, суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними, а отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 880,64 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 16 березня по 17 липня 2017 року в сумі 11 960,48 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6 024,67 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6 393,92 грн. підлягають задоволенню. Суд першої інстанції також зазначив, що, оскільки на теперішній час заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж один місяць, то вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів підлягають задоволенню в сумі 1 808,60 грн.

Зазначені висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між учасниками справи, регулюються КЗпП України.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» випливає, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Відповідно до наказу № 58-ДН від 16.03.2017 року «Про встановлення простою» встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» та виробничого штату дирекцій. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи випливає, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 16) з березня 2017 року становив 5 143,00 грн. Тобто, дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3 428,66 грн. Отже, визначенням судом першої інстанції суми заборгованості по оплаті за період простою за березень-липень 2017 року, здійснено відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України та наказу виданого відповідачем.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини. Наявність викладених обставин та відповідного висновку Торгівельно-промислової палати України може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Зі змісту висновку Торгівельно-промислової палати України вбачається, що наказом регіональної філії «Донецька залізниці» № 654-113-1 від 28.04.2017 р. «Про деякі питання діяльності філії «Донецька залізниці» вилучено, зокрема, з 17.07.2017 року зі складу РФ «Донецька залізниці» структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які йому підпорядковані, із загальною штатною чисельністю 5 081 штатних одиниць. Цьому наказу передував наказ Правління ПАТ «Укрзалізниця» №Ц-5727 від 05.04.2017 року про вилучення із складу регіональної філії «Донецька залізниці», зокрема, структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», та яким було ухвалено скоротити штат працівників цього підрозділу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, зокрема, наказом «про припинення трудового договору № 2728-ОС від 17.07.2017 року, табелями обліку використання робочого часу. В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписами керівника виробничого підрозділу, головного бухгалтера, працівника кадрової служби. Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі, не мали відповідних повноважень.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи не підтверджено заборгованість перед працівником, оскільки відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Посилання відповідача на той факт, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючи заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, який був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Підприємством працювало в умовах АТО до 2017 року і зобов`язане було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території Україні всі первинні бухгалтерські документи для оплати працівників, крім того, ці обставини були досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Заборгованість з виплати заробітної плати підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Суд першої інстанції визначив загальну суму компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період березень липень 2017 року в розмірі 1 808,60 грн. Розрахунок було здійснено виходячи із сум заробітної плати позивача після утримання податків і обов`язкових платежів, що відповідає діючому законодавству.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

О.І. Корчиста

О.В. Халаджи