Провадження №2/592/98/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

20 лютого 2019 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми в складі:

головуючого судді Корольової Г.Ю,,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМКАР" (Харківська область, м. Харків, вул. Руставелі 4/20) про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДРІМКАР» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів.

24.07.2018 року між позивачем та ТОВ «ДРІМКАР» в особі директора ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0352, за яким сторони у встановлений строк зобовязались укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки Dacia Logan рік випуску 2012, інші характеристики срібло, 1/6 бензин, 5 мех.4*2 (колір, пробіг, тощо), на умовах попереднього договору. Згідно з п. 1.5 попереднього договору сторони зобовязались укласти основний договір у строк до 02.08.2018 року за умови повного виконання позивачем п. 2.1 попереднього договору.

На виконання умов п.2.1 попереднього договору від 24.07.2018 року, після підписання попереднього договору, позивач здійснив оплату авансу в сумі 40020,90 грн. на рахунок відповідача № 6864 в АКБ «Індустріалбанк» (ЄДРПОУ 313849), про що йому було надано квитанцію № 17013650 від 24.07.2018 року.

Після сплати коштів та предявлення квитанції про оплату менеджеру, позивачу повідомили, щоб він чекав на телефонний дзвінок іншого менеджера компанії, який безпосередньо буде оформляти купівлю-продаж автомобіля.

Станом на 02.08.2018 року (ця дата зазначена в попередньому договорі як дата укладення основного договору) основний договір між сторонами укладений також не був. Жодних повідомлень від відповідача щодо передачі автомобіля позивачу не надходило, пропозиція щодо укладення основного договору відповідачем не направлялась.

Згодом, вчитавшись у договір, позивач зрозумів, що отримання ним автомобіля можливо за умови внесення коштів та за умови виконання зобовязання відповідачем щодо придбання майна у третіх осіб. Визначена дата укладення основного договору 02.08.2018 року, а далі по тексту вже вказана дата виконання своїх зобовязань продавцем до 31.12.2019 року.

Позивач передав аванс в сумі 40020,90 грн. і розраховував на придбання автомобіля саме в день підписання попереднього договору, і аж ніяк до 31.12.2019 року. Вищезазначені обставини вказують на ухилення відповідача від виконання умов попереднього договору та відсутність у відповідача дійсного наміру на укладення основного договору.

Позивач в серпні 2018 року звернувся до відповідача із письмовим зверненням про розірвання договору та повернення сплачених коштів.

Відповідач листом № 0352-22.08.2018 від 22.08.2018 року підтвердив його оплату за автомобіль в сумі 40020,90 грн., але зазначив, що відсутні правові підстави для дострокового розірвання попереднього договору та повернення йому грошових коштів, оскільки відповідач неухильно виконує умови договору.

Зазначаючи правовою підставою даного позову ст.ст. 635, 638, 526, 530, 627, 203, 215, 216, 236, Закон України «Про захист прав споживачів», позивач просив: визнати недійсним попередній договір № 0352 купівлі-продажу транспортного засобу від 24.07.2018 року, укладений між ТОВ «ДРІМКАР» та ОСОБА_2; стягнути з ТОВ «ДРІМКАР» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 40 020,90 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, проти венесення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» в підготовчі засідання та в судове засідання повторно не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином за юридичною адресою, відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи не подав.

Враховуючи згоду позивача, суд вважає необхідним розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст. 280-282 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Так, 24.07.2018 року між позивачем та ТОВ «ДРІМКАР» () був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0352 (а.с. 9-10).

У договорі, крім іншого, зазначено: оскільки покупець має бажання купити у продавця, а продавець має бажання продати покупцеві транспортний засіб, тому, маючи намір бути юридично зобовязаними, відповідно до ст. 635 ЦК України, сторони уклали цей попередній договір про наступне: Сторони зобовязуються у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі (п.1.1). Транспортний засіб (майно), який продавець зобовязується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за основним договором, та який являтиметься предметом основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка: Dacia Logan рік випуску 2012, інші характеристики срібло, 1/6 бензин, 5 мех.4*2 (колір, пробіг, тощо) (п.1.2).

Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною (п.1.3). Пропозицію укласти основний договір може зробити кожна із сторін такого договору. Пропозиція укласти основний договір має містити істотні умови основного договору, включаючи умови, обумовлені цим договором (п.1.4).

Сторони зобовязуються укласти основний договір 02.08.2018 року за умови повного виконання п.2.1 цього попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5-й день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31.12.2019 року (п.1.5).

Пунктом 1.8 передбачено, що цей попередній договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобовязання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

На підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 59940,10 грн., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання таких коштів (п.2.1). Зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформленні основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим договором (п.2.2).

Квитанцією від 24.07.2018 року (а.с. 11) підтверджено сплату позивачем 40020,90 грн. за автомобіль за договором № 0352 від 24.07.2018 року.

В судовому засіданні встановлено, що 24.07.2018 року, 02.08.2018 року автомобіль позивачу переданий не був, основний договір 02.08.2018 року укладений не був, при тому, що вимоги п. 2.1 попереднього договору щодо перерахування коштів в сумі 40020,90 грн. позивач виконав.

Суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними, покупець за договором є споживачем, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Статтею 6 ЦК України передбачено, щосторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Згідно ст. 17 Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. ч. 2, 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р. та нормистатті 18 Закону України "Про захист прав споживачів",умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи зміст оспорюваного попереднього договору, суд дійшов висновку, що його умови порушують принцип добросовісності, розумності і справедливості, є невигідними для споживача в частині кінцевого строку виконання зобов`язання продавцем 31.12.2019 року. Такі умови завдають шкоди споживачеві, який, сплачуючи аванс 24.07.2018 року, розраховував на укладення основного договору не пізніше 02.08.2018 року, як зазначено в п. 1.4 договору.

Інформація щодо порядку укладення основного договору, вибору і огляду транспортного засобу, порядку отримання у власність товару, правових наслідків такого договору споживачу не була надана в чіткій і зрозумілій формі, щоб він міг зробити свідомий вибір.

Обставини, викладені в позовній заяві, самі позовні вимоги, відповідач не оспорив. Суд приймає до уваги, що ні в день сплати авансу 24.07.2018 року, ні у строк, визначений договором 02.08.2018 року, позивачу не був представлений для огляду автомобіль, який він мав намір придбати. Представники відповідача завірили, що автомобіль є в наявності, але з різних і необґрунтованих причин уникали зустрічей і не вчинили дій щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Суд вважає, що відповідач при укладенні попереднього договору і отриманні авансу від позивача діяв недобросовісно, це призвело до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду споживачу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється та вона є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки судом встановлено, що договір від 24.07.2018 року суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», станом на день розгляду даної справи основний договір між сторонами не укладений, автомобіль позивачу відповідачем не переданий, кошти в сумі 40020,90 грн., що були перераховані позивачем як аванс за автомобіль, йому не повернуті, суд вважає необхідним визнати даний договір недійсним та стягнути з відповідача суму коштів, що була передана позивачем за недійсним правочином.

Позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір»таЗакону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст.141ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за вимогу немайнового та майнового характеру, що заявлені позивачем, в загальній сумі 1536,80 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 15, 203, 204, 215, 216, 626, 628, 635 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМКАР" (Харківська область, м. Харків, вул. Руставелі 4/20) про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів задоволити.

Визнати недійсним попередній договір № 0352 купівлі-продажу транспортного засобу від 24.07.2018 року, укладений між ТОВ «ДРІМКАР» та ОСОБА_2.

Стягнути з ТОВ «ДРІМКАР» на користь ОСОБА_2. іпн. НОМЕР_1 кошти в сумі 40 020,90 грн.

Стягнути з ТОВ «ДРІМКАР» на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Суддя Г.Ю. Корольова