Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 320/4964/17

провадження № 61-42073ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник -ОСОБА_4,

заінтересована особа - Мелітопольська міська рада Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня

2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Заява мотивована тим, що з серпня 1980 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 у її квартирі АДРЕСА_1. Стверджувала, що разом з ОСОБА_5 їздила відпочивати, спільно заощаджувала гроші на придбання меблів та предметів побуту, шлюб у встановленому законом порядку не реєстрували, але вважали себе подружжям. У грудні 1990 року ОСОБА_5 набув у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначала, що в 2015 році у ОСОБА_5 стався інсульт, у зв'язку з чим він став безпорадним, а вона утримувала та доглядала його. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті залишилася квартира АДРЕСА_1. Проте, нотаріуси відмовляють їй у прийнятті заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5, оскільки не встановлено факт проживання однією сім'єю з померлим.

У зв'язку з викладеним просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що заявник проживала з померлим ОСОБА_5 однією сім'єю, як чоловік та дружина.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

11 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2018 року, в задоволенні заяви відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що надані ОСОБА_4 докази не свідчать про те, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у період з 20 серпня 1980 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року. З пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 встановлено лише те, що з 1980 року протягом 10 років ОСОБА_4 проживала однією сім'єю з ОСОБА_5 у належній їй квартирі, а після отримання ним квартири у

1990 році він проживав один, а заявник доглядала за ним та допомагала по господарству. Також факт окремого проживання ОСОБА_5 підтверджується довідкою старшої по будинку № 68а на

просп. Б. Хмельницького у м. Мелітополі від 19 березня 2018 року. Понесення витрат на поховання та поминальний обід не підтверджує факту спільного проживання заявника з померлим ОСОБА_5 Посилання заявника на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу без наявності інших ознак сім'ї, оскільки доказів на підтвердження спільного проживання до дня смерті, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла та його ремонт запявником не надано.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли неправильних висновків по суті справи, внаслідок неналежної оцінки пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 Зокрема, згадані свідки повідомили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1980 року до дня смерті ОСОБА_5, однак суди зробили висновок, що ці пояснення свідчать лише про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з 1980 року, а коли ОСОБА_5 отримав квартиру у 1990 році, він став проживати один, а заявник лише доглядала за ним та допомагала по господарству. Вказує, що суди безпідставно взяли до уваги довідку комунального підприємства «Житломасив» (далі - КП «Житломасив») від 19 березня 2018 року про те, що ОСОБА_5 проживав один у належній йому квартирі з листопада 1990 року до травня 2017 року, оскільки ця довідка завірена старшою по будинку ОСОБА_10, з якою у ОСОБА_4 були неприязні відносини. Суди не взяли до уваги та не надали оцінки довідці від 12 липня 2017 року, яка підписана сусідами та директором КП «Житломасив», про те, що вона та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство з 20 листопада 1990 року до

ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також зазначено, що ОСОБА_4 поховала

ОСОБА_5 Вказує, що суди дійшли неправильного висновку стосовно того, що витрати на поховання та поминальний обід не підтверджують факт спільного проживання з померлим, оскільки ця обставина в сукупності з іншими обставинами справи свідчить про протилежне. На її думку, довідка про те, що у померлого ОСОБА_5 є рідна сестра, є такою, що містить недостовірну інформацію, однак суди прийняли таку довідку як доказ та залишили поза увагою ту обставину, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 відкрита лише за заявою ОСОБА_4, а інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири № 10 на

просп. Б. Хмельницького, 68 а, в м. Мелітополі Запорізької області.

Згідно з довідкою КП «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області від 19 березня 2018 року, завіреної старшою по будинку

ОСОБА_10 та директором КП «Житломасив» ОСОБА_11,

ОСОБА_5 з листопада 1990 року до травня 2017 року проживав один за адресою: АДРЕСА_1.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_1.

03 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Мелітопольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_5, в якій зазначила про відсутність інших спадкоємців.

Разом із тим, суди встановили, що у спадкодавця ОСОБА_5 є рідна сестра, яка проживає в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5 частини першої статті 315 ЦПК України).

Частиною третьої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплений обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

До членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для встановлення факту проживання однією сім'єю є обставина спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Розглядаючи справу по суті суди першої та апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку.

При цьому суди відповідно до статті 89 ЦПК України оцінили надані

ОСОБА_4 докази, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та дійшли висновків, що ці докази не підтверджують факту її спільного проживання з ОСОБА_5, наявність у них спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонту тощо. Результати оцінки таких доказів відображено в оскаржуваних судових рішеннях.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня

2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик